Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за розпискою. Позовні вимоги мотивувала тим, що 23.01.2014 року позивачем в якості позики відповідачу було передано грошові кошти в розмірі 15 000 грн., згідно розписки відповідач зобов»язувався повертати грошові кошти частинами по 770 грн. щомісячно до повного погашення, починаючи з лютого місяця 2014 року. У зв»язку з неповерненням грошей просить стягнути з [PERSON] суму боргу у розмірі 15 000 грн. Рішенням Бобровицького районного суду від 18.05.2015 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду, та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Доводи скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням матеріального права, судом неповно з»ясовані усі фактичні обставини справи, не досліджено та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, суд не сприяв повному, об»єктивному та неупередженому розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права. По справі встановлено, що 23.01.2014 року [PERSON] написав розписку про те, що отримав від [PERSON] гроші в сумі 15 000 грн., які остання передала позичальнику в м. Чернігів, за адресою: вул. Молодчого,18. Вищевказану грошову суму [PERSON] зобов»язувався повернути частинами по 770 грн. щомісячно, до повного погашення, починаючи з лютого місяця 2014 року (оригінал розписки а.с. 72 ). Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції послався на те, що в судовому засіданні позивач жодними належними доказами не довела факт передачі коштів, не надано доказів про наявність будь-яких правовідносин між сторонами, про підстави виникнення цивільних прав та обов»язків відповідно до ст. 11 ЦК України, надана суду розписка не свідчить про наявність у сторін договірних зобов»язань. Проте з таким висновком погодитись не можна з огляду на таке. Судом першої інстанції встановлено та не заперечувалося відповідачем [PERSON] того, що він власноручно і добровільно написав та підписав розписку 23.01.2014 року про позику грошей у [PERSON] у сумі 15000 грн. та на умовах, зазначених у розписці. Виходячи з презумпції достовірності правочину, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про відсутність позики як такої, оскільки зазначена розписка розцінена судом, як належний і допустимий доказ, яка підтверджує факт отримання вказаних в розписці грошей та доказом укладання договору позики, а отже твердження про те, що борг відсутній, оскільки грошові кошти насправді не були одержані від позикодавця, не доведено. Отже, власноручно написана відповідем розписка є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів. Висновок суду про те, що заочним рішенням Бобровицького районного суду від 04.08.2014 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] борг за розпискою від 21.06.2013 року у загальній сумі 12716 грн. та розписка від 23.01.2014 року була складена відповідачем в забезпечення виконання зобов»язань по поверненню коштів згідно розписки від 21.06.2013 року але вже з врахуванням певних відсотків є помилковим і не узгоджується із загальними приписами глави 71, параграфу №1 / позика/ Цивільного Кодексу України. Окрім того, у правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Встановлено, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача та наданий до матеріалів справи, відтак, відповідач не виконав свій обов"язок щодо повернення коштів. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач посилався на визнання позивачкою під час розгляду справи в суді першої інстанції , що грошові кошти не передавались, зазначені заперечення не заслуговують на увагу апеляційного суду, та спростовуються аудіозаписом судового засідання від 18.05.2015 року, відповідно до яких позивачки [PERSON] посилалась на передачу коштів в розмірі 15 000 грн. [PERSON] Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, тому колегія суддів вважає доведеним факт передачі грошових коштів в сумі 15000 грн. за борговою розпискою. З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми матеріального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] нобхідно стягнути 365,4 грн. в повернення судового збору.

Outcome: approved