Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

У поданій до суду заяві позивач, яка в процесі слухання справи змінила прізвище на дівоче у зв»язку з розлученням, просить на підставі ст.196 СК України стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що відповідач з 03 жовтня 2014 року день вступу рішення в законну силу по день складання вказаного позову 01 лютого 2015 року не сплачував присуджених судом аліментів, жодних коштів на утримання дітей не надавав, чим ставить дітей у тяжке матеріальне становище. У судовому засіданні позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показала, що лише після того, як виникло питання про мобілізацію бувшого чоловіка та можливе притягнення його до кримінальної відповідальності за умисне ухилення від сплати аліментів, він згадав про дітей і в середині лютого 2015 почав платити кошти. Після попереднього судового засідання розрахувався повністю і на даний час заборгованості не має. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, оскільки вважає, що платить аліменти так, як має можливість та вважає за необхідне. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявленного позову на підставі представлених сторонами доказів, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 19 червня 20011 року по 20 січня 2015 року, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO], які проживаютьз матір»ю. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 вересня 2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх двох неповнолітніх дітей у розмірі по 600 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з 12 вересня 2014 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідач був присутній при розгляді справи, проголошенні повного тексту рішення, його не оскаржував і воно вступило в законну силу. 09 жовтня 2014 року позивачу видані виконавчі листи, які звернуті нею до виконання до відділу ДВС Рівненського районного управління юстиції і державним виконавцем 16 жовтня 2014 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копія якої направлена сторонам. Згідно довідки-розрахунку розмір заборгованості по аліментах відповідача станом на 01 січня 2015 року по кожній дитині складає 2 160 грн., аліменти не сплачувалися зовсім, що не заперечується сторонами. Також ними не заперечується, що першу частину заборгованості по аліментах у 3 000 грн. дружина отримала лише 17 лютого, 3\~000 грн. - 03 травня, 2\~400 грн. - 14 травня, 1\~200 грн. - 26 травня та 1\~200 грн. - 12 червня, на даний час заборгованість відсутня. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому аліменти відповідач повинен сплачувати від дня пред'явлення позову (ч. 1 ст.191 СК України). Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст.74 Закону України «Про виконавче провадження». У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до ч.1 ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена в ухваленій за наслідками розгляду справи №6-81цс13 постанові від 11.09.2013р., оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Таким чином, оскільки аліменти призначаються та виплачуються щомісяця, то неустойка (пеня) від суми несплачених аліментів нараховується не на загальну суму заборгованості, а базою для її нарахування є сума чергового несплаченого місячного платежу. При цьому її нарахування не обмежується тим місяцем, коли мали бути сплачені аліменти, а здійснюються за кожен день прострочення по кожному місячному платежу окремо до повного погашення заборгованості виходячи зі всієї суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України і в постанові від 1 жовтня 2014 року за наслідками розгляду справи №6-149цс14. Застосований позивачем спосіб нарахування розміру неустойки відповідає наведеній правовій позиції, яка згідно із ч.1 ст.360 (7) ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Пеня нараховується на всю суму несплачених аліментів (заборгованості) за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується лише тим місяцем, протягом якого не проводилось стягнення. Аліменти призначаються та стягуються щомісячно, пеня за прострочення сплати аліментів нараховується з наступного місяця за місяцем, у якому виникла заборгованість. Таким чином, неустойку (пеню) необхідно вираховувати: кількість днів прострочення множаться на 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Всього сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з жовтня по грудень 2014 року включно, як це просить позивач і надала відповідний розрахунок, становить 1 100 грн. на кожну дитину, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Як встановлено судом, відповідач протягом тривалого часу не сплачував аліменти, які присуджені рішенням суду. Заборгованість зі сплати аліментів утворилася з вини відповідача у зв'язку небажанням сплачувати аліменти, він не погашав заборгованість, не надавав матеріальну допомогу дітям. Державним виконавцем боржник неодноразово викликався до ВДВС для сплати заборгованості, попереджався про кримінальну відповідальність за ст.164 КК України, але заходи щодо відшкодування заборгованості з боку боржника не вживалися. Відповідач допустив заборгованість зі сплати щомісячних сум платежів аліментів. Ним не надано жодного доказу поважності причин несплати аліментів своєчасно, тому відповідно до ч.1 ст.196 СК України позивач має право на стягнення пені. Правильність розрахунку пені, який наведений у позові, відповідачем не спростований. Він не покликався на обставини, що дають можливість суду зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів,такої вимоги до суду не заявляв, тому в силу диспозитивності цивільного процесу, передбаченого у ст.11 ЦПК України це питання не було предметом розгляду. Відповідач лише покликався на те, що йому ніхто не повідомив про необхідність сплати аліментів, а проголошене йому судом рішення суду не є таким повідомленням, оскільки звик вірити лише офіційному документу, чим рішення суду не вважає. Також не є такою вимогою постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Показав, що на даний час офіційно працевлаштувався і тому буде сплачувати меншу суму аліментів. Разом з тим, після проголошення та набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, коли відповідачу стало відомо про наявність у нього обов'язку по сплаті аліментів, [PERSON] зобов'язаний був вжити дії щодо погашення заборгованості за аліментами за вказаний період. Тобто за цей період - це є його заборгованість зі сплати аліментів на утримання його дітей. Обов'язок утримувати дітей виникає у батьків на підставі факту народження дитини, а не постановлення відповідного судового рішення, яке є лише засобом захисту порушених прав дітей щодо невиконання обов'язку по їх утриманню. При цьому сам факт звернення до суду з позовом про стягнення аліментів є доказом того, що відповідач ухилявся від виконання свого обов'язку по утриманню дітей, навіть після набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, оскільки не погашав заборгованість за період жовтень 2014 року січень 2015 року та несвоєчасно сплачував поточні аліменти до 12 червня 2015 року. Отже, відповідач свої зобов"язання належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати сплати неустойки (пені). За таких обставин суд дійшов висновку про наявність аліментних зобов»язань між сторонами, про розмір пені. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за аліментами, а його дії та наміри до подачі даного позову не свідчили про виконання аліментних зобов'язань за рішенням суду. Таким чином, позов підставний і підлягає до задоволення. У зв»язку із задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене, на підставі ст.196 СК України,

Outcome: approved