Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона з 09 листопада 2000 року по 13 вересня 2013 року працювала у СТОВ «Земля» на посаді завідуючої свинофермою №2. 13 вересня 2013 року на підставі наказу №23 к по СТОВ «Земля» вона була звільнена за переведенням, а з 16 вересня 2013 року продовжила трудову діяльність у ТОВ «Агрофірма «Агростеп». При звільненні з СТОВ «Земля» їй не було виплачено заробітну плату за період з 01 січня 2013 року по 13 вересня 2013 року на загальну суму 10\~311 гривень. По факту не сплати заробітної плати вона неодноразово зверталася до відповідача, органів прокуратури, правоохоронних органів, на що їй було надано висновок щодо розгляду її заяви від 31 березня 2015 року, з якого вбачається, що за відповідачем дійсно є заборгованість по сплаті їй заробітної плати за період з 01 січня 2013 року по 13 вересня 2013 року у сумі 10\~311 гривень, яку відповідач визнає, але сплатити не має можливості, оскільки бухгалтерські документи СТОВ «Земля» вилучені співробітниками Жовтневого РВ ДМУ і лише після їх повернення їй буде виплачена заборгованість по заробітній платі. 20 травня 2015 року позивач звернулася із письмовою заявою до відповідача про видачу їй довідки про заборгованість по заробітній платі з метою її долучення до позову на підтвердження суми заборгованості, але відповідач, отримавши її заяву, залишив її без відповіді, у звязку з чим вона змушена прохати суд витребувати у відповідача довідку про заборгованість по заробітній платі та довідку про середню заробітну плату. Позивач зазначає, що відповідач, незважаючи на свій обовязок сплатити їй заробітну плату, даний обовязок належним чином не виконував і не виконує до теперішнього часу, що в свою чергу призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих звязків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, тим самим спричинив їй моральну шкоду у розмірі 10\~000 гривень. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 10\~311 гривень та моральну шкоду у розмірі 10\~000 гривень. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи відповідно до розписки про отримання повістки про виклик до суду (а.с.29), в судове засідання 15 вересня 2015 року не зявилася, подала суду заяву, згідно якої просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.47). Представник відповідача СТОВ «Земля», який про час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України за адресою, вказаною позивачем с. Єлізарово, вул. Центральна, буд. 9 Солонянського району Дніпропетровської області, а також за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, отриманому в якості Витягу з ЄДРЮОФОП на запит суду (а.с.30,32-35) село Незабудіне Солонянського району Дніпропетровської області, звідки судові повістки повернулися з відміткою «фірма не існує» (а.с.37-43), в судове засідання 15 вересня 2015 року не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не подав і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують. У звязку з цим, суд вважає можливим здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки відповідно до вимог ч.5 ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та на підставі ст. 224 ЦПК України у звязку з неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та за згодою позивача - в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Статтею 48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника до якої заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться, а порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці, виданої 27 лютого 1987 року на імя [PERSON], [INFO], серії УКР №2111820, 09 листопада 2000 року вона була прийнята на роботу завідуючою свиноферми № 2 СТОВ «Земля», а 13 вересня 2013 року звільнена по переводу на підставі п.5 ст. 36 КЗпП України (а.с.6). Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В позовній заяві позивач зазначає, що за період з 01 січня по 13 вересня 2013 року їй не було виплачено заробітну плату, а на її неодноразові прохання не було надано довідку про розмір заборгованість по заробітній платі, на підставі чого позивач вважає, що розмір заборгованості по заробітній платі становить 10 311 гривень 00 копійок, оскільки нею було отримано довідку з Пенсійного фонду України, в якій зазначені суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (а.с.15). За змістом розяснення, даного судам у п.20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», обовязок довести відсутність своєї вини у непроведенні розрахунку із звільненим працівником у день звільнення покладається на роботодавця. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Статтею 49 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, як зазначив в своєму рішенні Конституційний Суду України від 15 жовтня 2013 року справі № 1-13/2013 "за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" - в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом без пропуску строків, встановлених чинним законодавством. Суд зазначає, що відповідно до ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. З урахуванням наведеного, суд вважає, що обовязок довести відсутність своєї вини у непроведенні розрахунку із звільненим працівником у день звільнення покладається на роботодавця, а відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідачем, на обґрунтування відсутності заборгованості перед позивачем, не було надано суду належних доказів виплати заробітної плати [PERSON] за період з січня по вересень 2013 року, як не надано доказів і про відсутність такої заборгованості, а позивач 20 травня 2015 року зверталася до СТОВ «Земля» з заявою про видачу їй довідки про розмір заборгованості з заробітної плати, яка була отримана СТОВ «Земля» (а.с.12-14), проте залишена без задоволення. Судом встановлено, що факт нарахування відповідачем заробітної плати [PERSON] підтверджується довідкою управління Пенсійного фонду України в Солонянському районі Дніпропетровської області (а.с.15), згідно якої за період з січня по липень 2013 року відповідач нараховував позивачу заробітну плату в наступних розмірах: з січня по квітень, червень-липень по 1\~800 гривень 00 копійок, а в травні -1\~500 гривень, що сукупно складає 12\~300 гривень без врахування здійснення відповідних утримань, а з такими 10\~500 гривень 00 копійок. Статтею 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оскільки судом достовірно встановлено, що [PERSON] до теперішнього часу заробітна плата нарахована в розмірі 12\~300 гривень, але ні в день звільнення, ні до дня розгляду справи судом не була виплачена, то позовні вимоги в частині стягнення 10 311 гривень 00 копійок заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як достовірно встановлено судом, відповідач незважаючи на свій обовязок сплачувати працівнику заробітну плату, даний обовязок належним чином не виконував, як не виконує і до теперішнього часу, що в свою чергу призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неїього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що відповідачем порушувались права позивача на своєчасне отримання заробітної плати як в період її знаходження в трудових відносинах з відповідачем, так і після її звільнення до дня розгляду справи судом, що є істотним порушенням трудових прав та права на оплату праці. При цьому суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000 гривень є частково обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню в розмірі 3\~500 гривень, оскільки саме в такому розмірі будуть відповідати глибині моральних страждань позивача та тривалості періоду їх спричинення відповідачем. У звязку з частковим задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору, оскільки позивач при зверненні з даним позовом до суду звільнений від сплати зазначених витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial