Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] та [PERSON] (далі - позивачі) звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - третя особа), у якому просили суд зняти арешт з 2/3 частин квартири [ADDRESS] , що належить позивачам, який було накладено постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Бялий М.Г. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , якому на праві спільної власності належала 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , 2/3 цієї квартири належить членам його сім`ї, відповідно 1/3 - доньці [PERSON] , та 1/3 - колишній дружині [PERSON] . Позивач є єдиною спадкоємицею за законом після померлого батька, мати [PERSON] відмовилася від своєї частини спадщини на користь дочки. Під час оформлення спадщини [PERSON] дізналася про накладення арешту на квартиру. Постановою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського району м. Києва від 24.05.2007 року накладено арешт на все належне майно [PERSON] . Відповідно до відповіді Відділу державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ м. Києва від 28.09.2016 року, станом на 28.09.2016 року виконавчий документ, боржником за яким є [PERSON] до відділу не надходив, на примусовому виконанні не перебуває, у зв`язку з цим неможливо встановити причини накладення арешту на майно [PERSON] . Відповідно до постанови №673/3 про закінчення виконавчого провадження від 26.09.2007 року, виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-2401/1, виданого 04.04.2007 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 3161,34 грн. закінчено внаслідок реального виконання рішення суду, проте арешт з майна боржника не знято. У подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.06.2018 року знято арешт з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , право власності на яку належить [PERSON] . Проте, арешт на підстави постанови державного виконавця було випадково накладено на всю квартиру, а арешт на іншу частину квартири 2/ 3 знято не було. Будь-яких виконавчих проваджень та інших підстав для накладення арешту на майно позивачів немає. Тому, позивачі вимушені звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивачі та представник позивачів позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Третя особа у судове засідання не з`явилася, її представник надіслав лист з проханням проводити розгляд справи за його відсутності, у якому також вказав, що перевіркою відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено відсутність відкритих виконавчих проваджень, за якими боржником є [PERSON] . У зв`язку з тим, що журнали реєстрації виконавчих проваджень переданих державним виконавцем та завершені виконавчі провадження за 2014 рік знищені за строком зберігання, встановити причини накладення арешту на майно не виявляється можливим. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 23.05.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, заслухавши пояснення сторони позивачів, вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року у справі №761/45005/17 позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про зняття арешту та скасування заборони на його відчуження задоволено частково. Знято арешт з 1/3 частини квартири [ADDRESS] , право власності на яку належить [PERSON] , який помер [INFO] , накладений постановою відділу державної виконавчої служби у Шевченківському районі АА №119460 від 24.05.2007 року, реєстраційний номер обтяження 5070732 (а.с. 14-16). Вказаним рішенням встановлено, що відповідно свідоцтва про право власності на житло від 02.12.1998 року квартира за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному Відповідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, 07.12.1984 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, прізвище чоловіка та дружини, після укладення шлюбу - « [PERSON] ». Відповідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, прізвище чоловіка та дружини, після розірвання шлюбу залишено « [PERSON] ». Відповідно копії свідоцтва про народження батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно копії свідоцтва про одруження [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємицею майна [PERSON] є його донька [PERSON] . Відповідно постанови №673/3 про закінчення виконавчого провадження від 26.09.2007 року, виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-2401/1, виданого 04.04.2007 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 3161,34 грн. закінчено внаслідок реального виконання рішення суду згідно прибуткового касового ордеру №1 від 13.08.2007 року. Згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Таким чином, у судовому засіданні було встановлено, що арешт, який було накладено на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , право власності на яку належить [PERSON] , який помер [INFO] , накладений постановою відділу державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва від 24.05.2007 року знято рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року. У той же час, як вказує сторона позивачів, на підставі вищезазначеної постанови державного виконавця, було випадково накладено на всю квартиру, тобто і на частини, які належать позивачам. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно ч. 1, ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Як зазначалось вище, постановою державного виконавця від 24.05.2007 року було накладено арешт лише на майно, яке належить [PERSON] . У той же час, матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували накладення арешту на майно позивачів, а саме, на 2/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі постанови державного виконавця від 24.05.2007 року. Вказана обставина унеможливлює суд прийти до висновку, що права позивачів у даному випадку порушені, що підлягають захисту у відповідності до приписів ст. 16 ЦК України. На підставі повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи суд дійшов висновку, про те, що вимоги позову не підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки стороною позивача не доведено обставин, на які вона посилалась як на підстави для задоволення вимог. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed