Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з відповідачем [PERSON] з 19.10.2006 року перебувала у шлюбі, який розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16.05.2017 року. З того часу вони не ділили спільно нажите майно, і воно залишилося спільною сумісною власністю подружжя. До вказаного майна належить нежитлове приміщення кафе «Коломия», право власності на яке визнано за [PERSON] рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 11.12.2013 року. 07.03.2019 року позивач отримала постанову про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні від 26.02.2019 року, з якої дізналася, що в межах виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості, державним виконавцем накладено арешт на вказане нежитлове приміщення. Тому позивач, посилаючись на те, що це приміщення належить їй та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, просить визнати за нею право спільної сумісної власності на це майно та зняти з нього арешт. В судове засідання позивач не з`явилася, 02.07.2020 року її представник, адвокат Халус А. подав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, розгляд справи проводити в його та позивача відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с. 96). Відповідач [PERSON] та представник іншого відповідача в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причин своїх неявок сторона відповідачів суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності та не подала відзив на позов. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився з невідомих суду причин, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що особи, які беруть участь у справі, є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 вказаної статті передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. (ч.1 ст.61 СК України) Відповідно до вимог ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пунктах 23, 24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Статтею 163 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70, ч.1 ст. 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка і рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Судом встановлено що позивач та відповідач [PERSON] з 19.10.2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 16.05.2017 року, яке набрало законної сили 27.05.2017 року (а.с. 9,10). За час перебування сторін у шлюбі за відповідачем [PERSON] визнано право власності на нежитлове приміщення кафе «Коломия» загальною площею 112 кв.м., основною - 48,5 кв.м., допоміжною - 63,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.04.2014 року (а.с. 11, 12, 14). Згідно зі ст. 1 Протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається із наведених вище норм, закон визначає підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та розмір їх часток при поділі майна. Оформлення на ім`я одного з подружжя правовстановлюючих документів на нажите в період шлюбу майно не виключає його права пред`явити позов до другого подружжя про поділ між ними цього майна. А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання спірного нежитлового приміщення спільною власністю подружжя є частково обґрунтованими, зважаючи на положення ст. 70 СК України, яка передбачає, що частки майна дружини та чоловіка у праві спільної сумісної власності подружжя є рівними. Тому за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна. Крім того, судом встановлено, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавчий лист № 2-2013/2010, виданий 30.05.2011 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області, про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № LOS-KS-107 від 17.09.2007 року в сумі чотири мільйони сімсот дев`яносто шість гривень 08 копійок. В ході вказаного виконавчого провадження 14.12.2016 року здійснено опис та арешт майна [PERSON] , про що складено відповідну постанову, в тому числі накладено арешт і на вищевказане нежитлове приміщення (а.с. 6). Постановою головного державного виконавця від 26.02.2019 року про призначення спеціаліста для участі у цьому виконавчому провадженні залучено спеціаліста ТзОВ «Західбудексперт», якому доручено провести інвентаризацію та виготовити технічний паспорт на спірне нежитлове приміщення (а.с. 8). Відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» визначено, що у справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім`ї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивач обґрунтовано вважає, що її право порушене, оскільки вказаний арешт безпідставно позбавляє позивача права вільно володіти та розпоряджатися належною їй частиною майна у спільній власності та створює ризик розпорядження її майном особою, в інтересах якої арешт накладений. Суду не надано відомостей і доказів того, що зобов`язання колишнього чоловіка позивача - відповідача [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк», були погоджені з позивачем, і вона була щодо них обізнана, чи має обов`язок відповідати за них. А тому [PERSON] має відповідати лише своєю частиною спільного майна сторін. Отже, слід скасувати арешт, накладений на Ѕ частину спірного майна. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ст..ст. 63, 163 СК України, ст. 368 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, та,

Outcome: partial