Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . За життя вона була власником домоволодіння [ADDRESS] , а тому в серпні 2013 року дала згоду на реєстрацію місця проживання відповідача в її будинку, оскільки вона бало опікуном відповідача, який не являється їй родичем. Фактично відповідач ніколи не проживав у буд. [ADDRESS] , реєстрація місця проживання останньому необхідна була для отримання паспорта громадянина України. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом вона являється власником буд. [ADDRESS] . Відповідач в данному будинку не проживає з серпня 2013 року і по теперішній час, особистих речей не зберігає, ніякої кореспонденції за данною адресою не виписує, не веде разом з нею господарство. Відповідач на даний час проживає в іншому місті - по [ADDRESS] . Реєстрація відповідача в її житловому будинку перешкоджає позивачу у праві розпорядження та користування ним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явлася, про місце та час слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі, відповідно до якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином в порядку, передбаченому частинами 7, 11 статті 128 ЦПК України, відзив на позов не подав. Відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, позивач [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.06.2021 року є власником житлового будинку з господарчими будівлями та іншими побудовами по [ADDRESS] , що підтверджується копієюсвідотва про право на спадщину за законом від 11.06.2021 року та копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11.06.2021 року та копією домової книги.. (а.с.6,7,8-9) Згідно акта щодо встановлення факту не проживання [PERSON] №174 від 17.06.2021 року виданного депутатом П`ятихатської міської ради встановлено, що [PERSON] , [INFO] не проживає по [ADDRESS] з 08 серпня 2013 року по теперішній час. (а.с.10) Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в буд. [ADDRESS] з серпня 2013 року без поважної причини, у позивача виникли перешкоди в користуванні своїм майном, а тому суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме буд. [ADDRESS] , що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, слід відзначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Суд вважає, що аналогічні висновки можуть бути застосовані й при вирішенні питання про втрату особою права на житло, оскільки це також пов`язано із втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, а тому воно має бути оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. На переконання суду, права відповідача, в тому числі передбачені статтею 8 Конвенції, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, визнанням його таким, що втратив право користування вищевказаним житлом, не будуть порушені чи суттєво обмежені, втрата відповідачем права користування цим житлом не становитиме для нього надмірного тягаря, оскільки він тривалий час не проживає в спірному житлі, не виявляє до нього будь-якої заінтересованості та наміру в ньому проживати. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908 гривень, у зв`язку з чим з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved