Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом і просить стягнути із відповідача на користь Військової частини [NUMBER] в порядку регресу відшкодування в розмірі 45491 грн 22 коп., в тому числі: матеріальна шкода 41491 грн 22 коп., моральна шкода 3000 грн 00 коп., витрати, пов`язані із залученням спеціаліста для складання оцінки вартості збитків 1000 грн 00 коп. Посилається на те, що постановою Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року відповідача було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля марки «Renault Laguna», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «КРАЗ 6446», військовий номерний знак [NUMBER] , з причепом марки « ВАРЗ», військовий номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . На момент скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] проходив службу на посаді головного сержанта 1 автомобільного взводу автомобільної роти Військової частини [NUMBER] . На підставі наказу командира Військової частини [NUMBER] № 32-РС від 15 червня 2020 року [PERSON] був звільнений із військової служби у запас та відповідно до наказу № 154 від 07 липня 2020 року був виключений із списків військової частини. Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року було залишено без змін рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року, яким ухвалено стягнути із Військової частини [NUMBER] на користь [PERSON] 41491 грн 22 коп. матеріальної шкоди, 3000 грн 00 коп. моральної шкоди та 1000 грн 00 коп. витрат, пов`язаних із залученням спеціалістів для складання оцінки вартості збитків, всього на загальну суму 45491 грн 22 коп. Згідно платіжних доручень №№№ 422, 423, 424 від 02 квітня 2021 року вищезазначені кошти були перераховані на рахунок [PERSON] . Вважає, що Військова частина [NUMBER] , відшкодувавши завдану [PERSON] шкоду, має право звернутися до суду із позовом про відшкодування цих коштів в порядку регресу, оскільки в добровільному порядку вони відповідачем відшкодовані не були. Ухвалою від 04 жовтня 2021 року (а.с.55) відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 29 жовтня 2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов (а.с.60-62), відповідно до якого він просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Посилається на те, що представником позивача на підтвердження позовних вимог подано докази в електронному варіанті, зокрема постанову Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року та рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року, не завірені належним чином та по яких неможливо ідентифікувати учасників справи. Дані документи не можуть бути доказами на підтвердження позовних вимог. 29 жовтня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін (а.с.63-64). Ухвалою від 01 листопада 2021 року (а.с.65) було постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, для огляду надав оригінал постанови Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року. Відповідач [PERSON] ухвалу про розгляд справи в спрощеному провадженні з викликом в судове засідання отримав. Будь-яких клопотань після цього не заявляв. В судові засідання 15.11.2021, 29.11.2021 та 28.12 2021 не з`явився, повідомлений належним чином, в тому числі і на 28.12.2021 у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Судом встановлено наступне. Із довідки Військової частини [NUMBER] № 1053 від 09 серпня 2021 року (а.с.43) вбачається, що [PERSON] був призначений до Військової частини [NUMBER] та зарахований на посаду водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення самохідно-артилерійського дивізіону на підставі наказу Головнокомандувача сухопутних військ Збройних Сил України № 112-РС від 18 жовтня 2015 року та наказу командира Військової частини [NUMBER] № 28-РС від 03 грудня 2015 року. Наказом командира 43 окремої артилерійської бригади № 29-РС від 08 червня 2018 року [PERSON] було звільнено із посади старшого водія автомобільного відділення автомобільного взводу автомобільної роти. Наказом командира Військової частини [NUMBER] № 154 від 07 липня 2021 року (а.с.39) [PERSON] було звільнено із військової служби в запас та виключено із списків особового складу із 07 липня 2020 року. Із витягу із книги алфавітного обліку особового складу Військової частини [NUMBER] , який проходить службу за контрактом, вбачається, що [PERSON] проходив військову службу за контрактом у Військовій частині [NUMBER] з 18 грудня 2014 року по 07 липня 2020 року (а.с.40-42). Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, оригінал якої у відповідності до ст. ст. 95-96 ЦПК України було досліджено в судовому засіданні, встановлені наступні обставини, що стосуються учасників даної справи. Постановою Пирятинського районного суду Полтавської області від 09 січня 2020 року відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля марки «Renault Laguna», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля марки «КРАЗ 6446», військовий номерний знак [NUMBER] , з причіпом марки « ВАРЗ», військовий номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 24 вересня 2020 року у справі за позовом ухвалено стягнути із Військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України на користь [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 41491 грн 22 коп, моральну шкоду в розмірі 3000 грн 00 коп., витрати, пов`язані із залученням спеціалістів для складання оцінки вартості збитків, в розмірі 1000 грн 00 коп., всього на загальну суму 45491 грн 22 коп. та судовий збір в розмірі 605 грн 40 коп. Постановою Полтавського апеляційного суду від 13 січня 2021 року вищезазначене рішення Пирятинського районного суду залишено без змін. Військовою частиною [NUMBER] було виконане вищезазначене рішення суду та перераховано на рахунок [PERSON] матеріальну шкоду, моральну шкоду та витрати, пов`язані із залученням спеціалістів для складання оцінки вартості збитків, що підтверджується копіями платіжних доручень №№ 422, 423, 424 від 02 квітня 2021 року (а.с.30-32). Суд приймає до уваги подані представником позивача докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Дані докази суд приймає на підставі ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 95 ЦПК України. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України № 160-IX від 03 жовтня 2019 року «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об"єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оскільки відповідач на час дорожньо-транспортної пригоди проходив військову службу за контрактом та скоїв ДТП під час виконання службових обов`язків, тому до спірних правовідносин слід застосувати положення Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Питання щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців станом на час виникнення спірних правовідносин (09 січня 2020 року) регулювалося положеннями Закону України № 160-IX від 03 жовтня 2019 року «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.3 вищезазначеного Закону підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди. Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.5 ст.3 Закону особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст.12 Закону, у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку. Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Враховуючи те, що відповідачем [PERSON] під час проходження військової служби у Військовій частині [NUMBER] була завдана матеріальна шкода транспортному засобу [PERSON] , протиправність поведінки [PERSON] встановлена постановою суду, яка набрала законної сили; заподіяння шкоди транспортному засобу [PERSON] перебуває в причинному зв`язку із діями [PERSON] ; військовою частиною відшкодовано потерпілій особі завдану шкоду, позивач має право зворотної вимоги до відповідача, як до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати слід стягнути із відповідача на користь позивача. На основі викладеного, відповідно до ст. ст. 22, 1166, 1167, 1187, 1191 ЦК України, ст.ст.3, 5, 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», згідно ст.ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 206, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

Outcome: approved