Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач - її колишній чоловік та колишній власник будинку - був зареєстрований в ньому і проживав там до розірвання шлюбу в 1987 році. З того часу в будинку не проживає, але з реєстраційного обліку не знявся, та не бажає зніматись, що порушує права позивача, як власника будинку. В зв"язку з цим вона просить визнати відповідача таким, що втратив право користування її житловим будинком. В судове засідання позивач та її представник не з'явились. Надали суду заяву, в якій позов підтримали та просили розглянути справу без їх участі. Не заперечують проти заочного розгляду справи у випадку повторної неявки відповідача. У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про можливість задоволення клопотання позивача та її представника про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши надані суду докази та давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.10.2014 року ( а.с.8), власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , розташованого в : [ADDRESS] на підставі рішення Липовецького районного суду від 30.07.2014 року, є позивачка [PERSON] . Відповідач - колишній чоловік позивачки та колишній власник житлового будинку. У відповідності до рішення Липовецького районного суду від 30.07.2014 року (зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.10.2014 року), за позивачкою визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , розташований в : [ADDRESS] - за набувальною давністю. Згідно з вказаним рішенням, даний будинок належав [PERSON], з яким 25.08.1987 року позивачкою шлюб було розірвано, після чого відповідач залишив сім»ю та перейшов проживати в житловий будинок [ADDRESS], власником якого він є з 17.08.1991 року ( а.с.5-7). У відповідності до п.3 Інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і стаття 7) визначено, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника будинку залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється нормами ЖК УРСР та ЦК (статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР та статтею 405 ЦК). У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Тобто, Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання. Положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Приймаючи до уваги, що рішенням Липовецького районного суду від 30.07.2014 року, зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.10.2014 року, позивачка набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , розташований в : [ADDRESS] - за набувальною давністю; а у відповідача вказаним рішенням припинено його право власності на дане житлове приміщення , крім того, він перестав бути членом сім»ї позивача з 1987 року, та майже 28 років в житловому будинку, що належить позивачеві - не проживає, суд приходить до висновку, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS], який належить [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які вона понесла, тобто 243,60 грн - сплачений судовий збір На підставі ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , ст. 391 ЦК України,

Outcome: approved