Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що її дочка [PERSON] тривалий час з грудня 2011 року не займається вихованням та утриманням своєї дочки та онуки позивача - [PERSON], [INFO], а тому, зі слів [PERSON], займається вихованням та утриманням онуки саме вона. Зі слів позивача, розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації №428 від 02 грудня 2013 року, її призначено опікуном над онукою [PERSON] Однак розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації №357 від 07 жовтня 2014 року [PERSON] звільнено від здійсненням повноважень опікуна над малолітньою [PERSON], та з останньої знято статус дитини, позбавленої батьківського піклування, а тому, на думку позивача, порушено її права, в зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача та позивач в судовому засіданні позовні вимоги пітримали, просили їх задовольнити. Представник третьої особи служба у справах дітей Васильківської райдержадміністрації в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала. Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, наполягаючи на тому, що має бути дотримана процедура визначена законодавством України щодо отримання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, а матір малолітньої дитини [PERSON] не позбавлена батьківських прав. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], батьками [PERSON], [INFO], зазначені [PERSON] та [PERSON] Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області №428 від 02 грудня 2013 року встановлено опіку та призначено опікуном над малолітньою [PERSON] бабусю [PERSON] З витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини під 03 жовтня 2014 року №12 вбачається, що дитина [PERSON] набула статусу дитини, позбавленої батьківського піклування на підставі довідки Васильківського МВ ГУ МВС України у Київській області від 23 вересня 2013 року №10873 про розшук матері [PERSON] і відсутність відомостей про її місцезнаходження та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області №357 від 07 жовтня 2014 року звільнено [PERSON] від здійснення повноважень опікуна над малолітньою [PERSON], [INFO], та знято статус дитини, позбавленої піклування з малолітньої [PERSON] у зв'язку із передачею малолітньої у біологічну сім'ю. Ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості Статтею 150 Сімейного кодексу України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно з частиною 1 статті 152 Сімейного кодексу України право дітей на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, яка встановлена законом. Частиною 4 статті 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Правовою санкцією, яка може вважатися юридичною відповідальністю, є, в тому числі, позбавлення батьківських прав. Як вбачається з положень ст.ст.3, 9 і 18 Європейської конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України „Про міжнародні договори України" є частиною національного законодавства, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини, а саме, коли батьки не піклуються про неї. Відповідно до п. п. 15, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Згідно ст. 243 СК України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до п. п. 1.1, 1.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 N 34/166/131/88 опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Згідно ч. 1 ст. 56 ЦК України органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно п. 1.3 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 N 34/166/131/88 органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до п. 1.7 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 N 34/166/131/88 органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації вирішують питання про встановлення і припинення опіки та піклування. Статтею 61 ЦК України та ч. 1 ст. 63 ЦК України визначено, що орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу. Опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу. Так, з матеріалів справи вбачається, що при розгляді справи подання органу опіки та піклування про призначення опікуном позивачки, у відповідності до ч. 3 ст. 60 ЦК України, сторонами надано не було. Крім того, позивач не ставить вимогу про позбавлення батьківських прав [PERSON], а доказів, що матір малолітньої [PERSON] судом позбавлено батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлена вона батьківських прав чи ні, оскільки перебування з нею небезпечне для життя дитини, або визнано у встановленому порядку недієздатною або обмежено дієздатною, або не може займатись вихованням своєї доньки за станом здоров'я (інваліди I-II групи) , або відмовилися від доньки в установленому законом порядку, суду не надано. Таким чином, суд дійшов висновку, що розпорядження Васильківської районної державної адміністрації від 29.10.2014 року №357 прийнято у відповідності до вимог чинного законодавста України, а тому підстав для визнання позивача опікуном (піклувальником) не має, а тому позовні вимоги є необгрунтованими, та задоволенні позову слід відмовити. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то підстав передбачених вимогами ст. 1167 ЦК України, та доказів завдання моральної шкоди позивачу неправомірними діями чи бездіяльністю відповідачем, суду не надано, а тому в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5 000,00 гривень суд відмовляє.

Outcome: dismissed