Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.11.2015 року відповідач отримав від неї грошові кошти у розмірі 20000, 00 грн. для виготовлення комплекту меблів, згідно пошкоджених ескізів. 17.11.2015 року відповідач додатково отримав від позивачки грошові кошти у розмірі 20000, 00 грн. Про отримання грошових коштів відповідачем була складена розписка. Але у строк, що був погоджений сторонами, відповідач свої зобов"язання не виконав, на звернення позивачки не реагує, грошові кошти не повертає. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у розмірі 40000, 00 грн. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.04.2016 року відповідачем [PERSON] була видана позивачці [PERSON] розписка про зобов"язання повернути позивачці грошові кошти у розмірі 17000, 00 грн. до 31.12.2016 року. В установлений у розписці строк відповідач грошові кошти не повернув, зустрічей з позивачкою уникає, причину неповернення грошових коштів не пояснює. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 40000, 00 грн., оскільки саме таку суму отримав відповідач від неї. Так, дійсно, 01.11.2015 року відповідач отримав від позивачки [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000, 00 грн., а 17.11.2015 року - додатково 20000, 00 грн., про що була видана розписка. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За приписами ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України). Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідачем було видано дві розписки - одна про отримання грошових коштів на загальну суму 40000, 00 грн., друга - про зобов"язання повернути позивачці грошові кошти у розмірі 17000, 00 грн. Але перша розписка, видана відповідачем позивачці, є лише документом, що підтверджує отримання грошових коштів, а не правочином у розумінні ст. 202 ЦК України. Крім того, дана розписка містить лише посилання на отримання відповідачем грошових коштів, натомість, за положеннями ч. 1 ст.1046 ЦК України, за договором позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а таких умов розписка не містить. Написана відповідачем розписка не є борговою розпискою, оскільки не містить в собі жодних зобов»язань, а є лише підтвердженням отримання відповідачем грошових коштів, при цьому з відсутністю зобов»язання про їх повернення, тобто, за своєю правовою природою не породжує правовідносини, що могли б виникнути, виходячи із договору позики. Крім того, розписка взагалі не містить точної ідентифікації осіб, які в ній зазначені, дати, місця її написання та зобов»язання повернути грошові кошти. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, правову позицію Верховного Суду України, правовідносини, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині стягнення 40000, 00 грн. є безпідставними та необґрунтованими. Натомість суд вважає, що є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] і стягнення з відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 17000, 00 грн., зобов"язання про повернення яких були взяті відповідачем, згідно розписки від 27.04.2016 року. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивачки грошових коштів у розмірі 17000, 00 грн. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial