Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом. Як підставу зазначено, що вона є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.2013 року. 19.12.2013 року між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб, який 23.09.2019 рокурозірвано. Від шлюбу мають спільних дітей. З 2013 році в її будинку був зареєстрований [PERSON] .. Після розірвання шлюбу відповідач фактично за вищезазначеною адресою не проживає. На сьогоднішній час його реєстрація у даному будинку створює для неї незручності, оскільки змушена сплачувати ряд комунальних послуг в залежності від кількості осіб, зареєстрованих у житловому будинку. Факт реєстрації відповідача в будинку порушує її права на користування та розпорядження майном, як власника та не дозволяє в повному обсязі реалізовувати права власника. Просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком по [ADDRESS] . Сторони до суду не з"вились. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутність, наполягвє на зодоволенні позову. Відповідач згідно заяві просив слухати справи у його відсутність, позов визнав. Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази, з`ясувавши позиції сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи не безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. У відповідності до вимог ст.ст. 316, 328 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 17.07.2013 року, посвідченого в.о. державного нотаріуса Шевченківської державної нотаріальної контори Харківської області Юрченко О.М., реєстраційний № 114, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 6331763 від 17.07.2013 року /а.с. 15, 16, 19, 20/. За цим же договором купівлі - продажу від 17.07.2013 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,0903 га, кадастровий номер: 6325784001:03:000:0255, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний № 116 /11 - 14/. [PERSON] таі [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] /а.с. 9, 13/. Як вбачається з рішення Шевченківського районного суду Харківської області по справі № 637/1086/19, № 2/637/281/19 від 23.09.2019 року /а.с. 11, 12/ 19.12.2013 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований виконкомом Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області, актовий запис № 01. Від шлюбу мають двох спільних дітей [PERSON] , 2012 р.н. і [PERSON] , 2014 р.н.. Сумісне життя у сторін не склалося, внаслідок відсутності взаємного порозуміння, різні погляди на шлюб та сім`ю. З літа 2019 року сторони фактично припинили спільне проживання. Рішенням суду від 23.09.2019 року шлюб між сторонами розірвано /а.с. 11, 12/. З вересня 2019 року сторони припинили сумісне проживання, на даний час мешкають окремо, діти проживають з матір`ю. Відповідно до акта про не проживання від 15.07.2020 року , після розірвання шлюбу, з вересня 2019 року відповідач в житловому будинку за вищезазначеною адресою не проживає /а.с. 17/. Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач є власником спірного житлового будинку, де зареєстрований відповідач., який не є членом його сімї. Предметом позову є визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у зв`язку з непроживання в ньому понад один рік. Отже, на встановлені правовідносини поширюються норми статтей 64, 156 ЖК України, статті 405 ЦК України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, тільки наявність перешкод у користуванні житлом з боку його власника унеможливлює визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Викладене узгоджується з постановою Верховного Суду № 621/795/17 від 27.12.2018) З огляду на викладене вище, суд вважає, що є правові підстави для задоволення позову. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. На підставі викладеного,

Outcome: approved