Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] є позивач. Вказує, що відповідач зареєстрований в даній квартирі, проте з 2010 року в ній не проживає, а відтак його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти з реєстрційного обліку. В судовому засіданні позивач позов підтримала, з підстав викладених у ньому, просила задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позову, заперечення подав в письмовому виді. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, направили лист про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши учасників процесу, допитавши свідка [PERSON], дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно дост. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] (рідний брат позивачки) зареєстрований у спірній квартирі з 09.12.1980 року ( а.с.6). 16.01.1998 р. сторони уклали договір дарування квартири [ADDRESS], згідно якого відповідач подарував, а позивач прийняла в дар спірну квартиру ( а.с. 7). За усною домовленістю сторін [PERSON] залишився проживати на спірній житловій площі. У квітні 2008 року позивач примусово позбавила відповідача можливості проживати у спірній квартирі, відібравши ключі та змінивши вхідні замки. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2010 року відповідач був вселений у спірну квартиру. Постановою державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві від 19.10.2010 року закінчено виконавче провадження по виконанню вказаного судового рішення в зв'язку з його фактичним виконанням. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16.07.2012 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право на користування жилим приміщенням відмовлено. Рішенням Печерського районного суду м. Києва м. Києва від 05.12.2013, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.02.2014 у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням відмовлено повністю. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації відмовлено повністю ( а.с.33-34, 57-60). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2014 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено ( а.с.9-11). Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що відповідач з 19.10.2010 не проживає в спірній квартирі, оскільки позивач примусово позбавила його можливості проживати в спірній квартирі одразу після виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2014 про вселення. Також судом встановлено, що позивач 19.10.2010 змінила вхідні замки та в подальшому часто змінювала вхідні замки, останній раз у 2016 році, про що повідомила в судовому засіданні позивач. В судовому засіданні свідок [PERSON] (сусід сторін) пояснив, що з 2008 року позивач примусово позбавила відповідача можливості проживати у спірній квартирі, відібравши ключі та змінивши вхідні замки, усні та письмові звернення до позивача позитивного результату не дали. Дані обставини підтверджуються судовими рішеннями, які вказані вище, а також зверненнями до позивача та прокуратури Печерського району м. Києва ( а.с.75, 76). З огляду на встановлені судом обставини, коли встановлено, що відповідач примусово позбавлений можливості проживати у спірній квартирі, позов в частині, що стосується визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням задоволенню не підлягає. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку оскільки згідно ч.1 ст.7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів у тому числі на підставі остаточного рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Крім того, суд надає оцінку тій обставині, що обставини, викладені в позовній заяві вже були предметом судового розгляду, нових даних, які б свідчили про істотну зміну обставин позову, судовим розглядом не встановлено. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed