Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у здійсненні нею права власності на квартиру за [ADDRESS] , шляхом виселення з цієї квартири [PERSON] , [INFO] , без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] покликається на те, що вона є власником квартири за [ADDRESS] . Дана квартира є її особистою власністю, згідно договору-купівлі продажу. Вона зареєстрована та проживає у своїй квартирі разом зі своєю пристарілою мамою - інвалідом 1-ї групи [PERSON] , [INFO] . Без її згоди в квартиру в червні 2018 року самовільно вселилася відповідачка [PERSON] , яка в її квартирі не є зареєстрованою та на даний час родичкою їй не є, є чужою для неї людиною, а тому просить її виселити без надання іншого жилого приміщення. До того вона чотири роки - з вересня 2014 року по червень 2018 року в неї не проживала і не була зареєстрованою, а проживала і була зареєстрована в м. Дубно Рівненської області. Відповідачка в добровільному порядку на її вимогу виселитися відмовляється. Факт самовільного вселення та проживання відповідачки у її квартирі нею не заперечується. Раніше, на підставі рішення Тернопільського міського суду Тернопільської області від 12 серпня 1999 року вона та її колишній чоловік, [PERSON] усиновили відповідачку, дитині було присвоєно прізвище [PERSON] , ім`я - [PERSON] , по-батькові - [PERSON] . Дату народження дитини з [INFO] змінено на [INFO]. Батьком дитини було записано [PERSON] , [INFO] , матір"ю дитини [PERSON] . Власних дітей у них з чоловіком не було. Дитина була дуже складна. Починаючи з тринадцятирічного віку дитини, коли їй стало відомо від сторонніх осіб що вона усиновлена, вона не сприймала її як матір. Єдина людина, яку вона більш-менш слухала був її колишній чоловік [PERSON] , але після досягненні дочкою шістнадцятирічного віку між ними почали псуватися стосунки на грунті різних підходів до виховання усиновленої дочки, в результаті чого шлюб був розірваний рішенням Золочівського районного суду Львівської області 31.05.2018 року. Пізніше рішенням Золочівського районного суду від 11.11.2019 року [PERSON] було визнано таким, що втратив право на користування її квартирою. З середини 2012 року поведінка колишньої усиновленої дочки (відповідачки) стала ще нестерпнішою. За весь цей час із середини 2012 року по сьогодні між нею та відповідачкою постійно виникають побутові проблеми на грунті негативної поведінки усиновленої в суспільстві та ставленні до неї та до її матері [PERSON] . Вона день за днем ставала ще більш агресивнішою, стала ще більш зверхньо та цинічно ставитись до неї, бо побачила та відчувала безкарність за свої вчинки. Однак в вересні 2014 року вона добровільно знялася із реєстрації в квартирі і поїхала жити в м. Дубно, де чотири роки навчалася в медичному коледжі та в м. Дубно була і зареєстрована в гуртожитку. Однак, коли приїздила до неї додому, то постійно вчинювала конфлікти, сварки та домашнє насильство щодо неї та її матері. Відповідачка стала агресивною до неї, дозволяє собі образливі вислови у її сторону намагається це робити в присутності інших осіб. Перестала сприймати її як людину, принижує її честь та гідність, постійно провокує суперечки та сварки, а поведінка є небезпечною для її життя та здоров`я. 09.08.2015, 26.02.2016, 03.02.2017, 26.02.2018, 04.07.2018, 26.11.2018, 03.12.2018, 24.09.2019, 04.10.2019 вона зверталася до Золочівського РВ ГУ МВСУ ( Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області) із заявами протиправні дії відповідачки, яка чинила насильство в сім`ї, ночами пропадала з дому, вчинила погром в квартирі, розбила скло від кімнатних дверей, побила дорогоцінні для родини реліквії, поламала предмети домашньої обстановки та вжитку. З цього часу вона постійно, до сьогодні псує її майно, погрожує фізичною розправою, ображає нецензурною лайкою і вона змушена була втікати з дому. Через протиправну поведінку відповідачки вона постійно перебуває у напруженому страху за своє життя та здоров`я своїх близьких, так як поведінка відповідачки є непередбачуваною та неадекватною. У зв`язку із протиправними діями відповідачки, які загрожують її життю та здоров`ю вона змушена була звертатися до суду з позовом щодо скасування усиновлення відповідачки. З приводу насильства в сім`ї вона неодноразово зверталася до органів поліції, з приводу її звернень працівниками поліції з відповідачкою неодноразово проводились профілактичні бесіди, але безрезультатно. Після завершення навчання, в червні 2018 року, відповідачку, яка на той час досягнула повноліття вона не бажала зареєструвати в своїй квартирі і не хотіла надавати їй для проживання свою квартиру. Відповідачка, скориставшись тим, що вона і її мама є людьми похилого віку, не мають сил та здоров`я фізично їй протидіяти, самовільно вселилась у квартиру в червні 2018 року і незаконно, без реєстрації та без її дозволу проживає в ній по сьогодні. Вказаними діями відповідачка перешкоджає їй з реалізації її прав власності на квартиру, здійснює користування квартирою всупереч її волі, не сплачує за спожиті комунальні послуги, руйнує та нищить майно, чинить щодо неї, як власника квартири та її матері-інваліда, фізичне та психологічне насильство. Крім цього, відповідачка порушує правила співмешканця у квартирі. Її поведінка є антигромадською, агресивною, систематично руйнує її квартиру, майно, псує житлове приміщення, участі в ремонті та прибиранні житла не приймає, чим робить неможливим проживання з нею в одній квартирі. Вона постійно ображає її, погрожує, вчинює насильство, звертається до неї грубо та в нецензурній формі без будь-яких на то приводів, а внаслідок отриманих стресів стан її здоров`я та самопочуття погіршується. Крім того, відповідачка не здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, якими вона користується, доказом чого є квитанції, які знаходяться виключно в її розпорядженні. Своєю протиправною поведінкою відповідачка чинить їй, як законному власнику зазначеної квартири, перешкоди в користуванні нею, в результаті постійних конфліктів, ініційованих відповідачкою, що стали предметом розгляду органів поліції численних судів спільне користування квартирою стало не можливим. Звернення до органів поліції щодо неправомірної поведінки відповідачки, позитивних результатів не дали. Ухвалою Дубенського міськрайонного суду від 25.09.2020 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові, який просили задовольнити у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи. Її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, показав, що відповідачку [PERSON] удочерили позивачка та її чоловік у віці чотирьох місяців, і з тих пір вона безперервно проживала у квартирі [ADDRESS] , як член сім`ї. Навіть у той час коли навчалась у м. Дубно, [PERSON] , приїзжаючи у м. Золочів, постійно проживала у квартирі разом з батьками. Позивачка зверталась до суду з позовом про скасування усиновлення, проте постановою Верховного суду від 18 березня 2020 року залишено в силі рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову. Просить, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає що відсутнє жодне правове обґрунтування щодо наявності підстав для задоволення позову. Заслухавши учасників, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , згідно договору-купівлі продажу від 29.06.1992 року та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.10.1993 року (а.с. 22-23, 24-28). Дошлюбне прізвище позивачки « [PERSON] », про що свідчить Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00023395943 від 16.07.2019 (а.с. 21). Позивачка зареєстрована та проживає у вищевказаній квартирі разом зі своєю мамою - [PERSON] , [INFO] , про що свідчить довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні № 57 видана Золочівським МВ ЖКП 15.01.2020 (а.с. 8). Про це також свідчать відмітки у паспортах та будинковій книзі (а.с. 5, 6, 29-30). [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи, про що свідчить пенсійне посвідчення № [NUMBER] та довідка МСЕК сер.ЛВА-1 065327 (а.с. 8, 10). Згідно заключення ЛКК КНП «Золочівська ЦРЛ» № 939 від 07.12.2018, [PERSON] потребує медикаментозного лікування з приводу гіпертонічної хвороби (а.с. 11). Постановою Львівського апеляційного суду від 21 березня 2019 року скасовано усиновлення [PERSON] відповідачки [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-15). Відповідно до постанови Верховного суду від 18 березня 2020 року (справа № 445/1559/18) постанову Львівського апеляційного суду від 21 березня 2019 року, якою скасовано усиновлення [PERSON] відповідачки [PERSON] , [INFO] , - скасовано, а рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2018 року, яким відмовлено у задоволенні вищевказаного позову - залишено в силі (а.с. 181-183). Згідно довідки про доходи №10 від 02.01.2020, виданої Золочівським відділом обслуговування громадян, [PERSON] перебуває на обліку в Золочівському ОУПФУ в Львівській області і отримує пенсію за вислугу років (а.с. 33). Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 31 травня 2018 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23 жовтня 1996 року у Золочівському районному відділі РАЦСу Львівської області за актовим записом № 162 (а.с. 16-17). Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2019 року [PERSON] визнано таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] (а.с. 18-19). Як зазначено у висновках Золочівського відділу поліції Головного управління Національної поліціїу Львівській області від 16 лютого 2016 року та 11 липня 2018 року, [PERSON] зверталася до Золочівського РВ ГУ МВСУ із заявами протиправні дії відповідачки [PERSON] 09.08.2015, 26.02.2016, 03.02.2017, 26.02.2018, 04.07.2018, 26.11.2018, 03.12.2018, 24.09.2019, 04.10.2019. В результаті перевірки цих повідомлень працівниками поліції встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] мали місце словесні конфлікти, сімейні сварки, які виникають на побутовому грунті через речі першої необхідності (а.с. 36-40, 44-78). Відповідно до листа Золочівського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді № 133 від 19 липня 2018 року, загострення ситуації в сім`ї [PERSON] відбулось з причин розбіжностей думок щодо подальшої зайнятості [PERSON] . Мама [PERSON] наполягає на працевлаштуванні [PERSON] у військовий медичний заклад, а бажання [PERSON] - проживати у Львові та обрати місце праці самостійно (а.с. 79-80). 02 лютого 2017 року з письмовою заявою у Золочівський відділ поліції зверталася [PERSON] про те, що 02 лютого 2017 року [PERSON] побила її та її маму. Згідно висновку експерта від 03 лютого 2017 року №14/2017 при судово-медичній експертизі [PERSON] виявлений синець на правому плечі, що утворився від дії тупого предмету, можливо при обставинах, які зазначала остання і відноситься до легкого тілесного ушкодження (а.с. 40, 41). За даним фактом було відкрито кримінальне провадження, яке за заявою [PERSON] 13 лютого 2017 року було закрито у зв`язку з відмовою від підтримання обвинувачення (а.с. 43). [PERSON] зверталась з письмовою заявою у Золочівський відділ поліції щодо спричинення їй тілесних ушкоджень [PERSON] . Згідно висновку експерта від 24.06.2019 року №56/2019 при судово-медичній експертизі [PERSON] виявлений синець на правій молочній залозі, що утворилася від дії тупого предмету, можливо 14.06.2019 при нанесенні удару ногою, відноситься до легкого тілесного ушкодження (а.с. 81-83). Згідно постанови Золочівського відділу поліції від 04 грудня 2019 року кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12019140210000325 від 23.06.2019 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою Золочівського районного суду Львівської області від 26.12.2019 вказану постанову скасовано (а.с. 93-95). Згідно інформації ВКНЗ «Дубенський медичний коледж» РОР №298 від 05.06.2020, [PERSON] дійсно навчалась у Дубенському медичному коледжі з 01.09.2014 по 27.06.2018 та проживала в гуртожитку коледжу в період з 09.12.2014 по 22.06.2018 за тимчасовою реєстрацією (на період навчання). Реєстрація була проведена на підставі картки реєстрації особи, в якій зазначено, що [PERSON] прибула з [ADDRESS] (а.с. 141, 142). За твердженням позивачки, відповідачка порушує правила співмешканця, її поведінка є антигромадською, агресивною, систематично руйнує її квартиру, майно, псує житлове приміщення, участі в ремонті та прибиранні житла не приймає, чим робить неможливим проживання з нею в одній квартирі. Внаслідок отриманих стресів стан її здоров`я та самопочуття погіршується. Крім того, відповідачка не здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, якими користується. Своєю протиправною поведінкою відповідачка чинить позивачу, як законному власнику зазначеної квартири, перешкоди в користуванні нею, в результаті постійних конфліктів, ініційованих відповідачкою, що стали предметом розгляду органів поліції численних судів спільне користування квартирою стало не можливим. Звернення до органів поліції щодо неправомірної поведінки відповідачки, позитивних результатів не дали. Відповідачка спільним побутом з нею не пов`язана, не є членом її сім`ї, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.321 Цивільного кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24.04.2014 у справі «Budchenko v. Ukraine», п.40,). Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч.3 ст.16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч.2-5 ст.13 ЦК. Тлумачення ч.3 ст.16 ЦК свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання чч.2-5 ст.13 ЦК. Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку (його частини), вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Між тим, чинним ЖК України передбачено забезпечення права захисту на житло громадян (ст.ст.1, 2). Частиною 4 статті 156 ЖК України визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права осіб, які були членами сім`ї власника, користуватись займаним приміщенням. А відтак, суд не погоджується з доводами позивача про те, що відповідачка втратила право користування вищевказаним житловим приміщенням, оскільки не є членом сім`ї власника, не пов`язаний спільним побутом з позивачем, а тому на вимогу останнього підлягає виселенню з житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки такі твердження не засновані на законі. Чинним законодавством України передбачені підстави для виселення особи із займаного нею житлового приміщення. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 №2 судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 р. по справі № 679/1657/18 зроблено висновок, що систематичність порушення правил співжиття визначається виходячи з кількісного показника протягом необмеженого проміжку часу. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України». Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»), Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини», рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії», рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії»). Відповідно до ст.ст.12 ч.3, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено судом, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] проживала з 4-х місячного віку і проживає безперервно (за виключенням часу навчання у місті Дубно), вселення відбулось зі згоди власника (матері відповідачки, яка її удочерила). Як стверджує [PERSON] це житло для неї є єдиним місцем проживання. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження передбачених законом підстав для виселення відповідача, оскільки [PERSON] не було притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності з підстав протиправної поведінки, яка загрожує життю чи здоров`ю позивача чи членам її сім`ї. Звернення позивачки до поліції не є належними доказами неправомірної поведінки відповідачки, оскільки за наслідками розгляду цих звернень факти такої поведінки [PERSON] не підтвердилися, а сам лише факт відкриття кримінального провадження не може свідчити про вину відповідача. Окрім того, суд враховує, що постановою Верховного суду від 18 березня 2020 року (справа № 445/1559/18) скасовано постанову Львівського апеляційного суду від 21 березня 2019 року, якою скасовано усиновлення [PERSON] відповідачки [PERSON] , [INFO] , а рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 листопада 2018 року, яким відмовлено у задоволенні вищевказаного позову - залишено в силі. Тобто відповідачка [PERSON] є членом сім`ї позивачки відповідно до ч.4 ст.156 та ч. 2 ст. 64 ЖК України. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що передбачені законом підстави для виселення відповідачки відсутні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed