Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до ПАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний банк» про визнання кредитного договору недійсним та визнання дій відповідача протиправними, мотивуючи вимоги тим, що 20.06.2006 року між [PERSON] та ВАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний банк» (правонаступник ПАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний банк») був укладений кредитний договір № 95/06ф, згідно з умовами якого банк надавав позичальнику кредитні кошти у сумі 103000 доларів США зі сплатою 13 % річних на строк до 16 год. 19.06.2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний банк» та [PERSON] 21.06.2006 року було укладено іпотечний договір майнових прав за якими позивач передав , а відповідач прийняв в іпотеку майнові права на квартиру під будівельним [ADDRESS], будівництво якої не завершено, загальною площею 129,02 кв.м. Вимоги представник позивача обґрунтовує необхідністю визнання недійсним кредитного договору, оскільки його укладання відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, а саме в порушення вимоги Закону України ,,Про захист прав споживачів" відповідно до якого надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Крім того надання кредитів в іноземній валюті одному резиденту України заздалегідь для розрахунку з іншими резидентами України на її території є порушенням. Посилаючись на положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» позивач вказує на те, що Банк повинен був перевірити цільове використання наданих валютних коштів для подальшого розрахунку з резидентами України, однак не вчинив таких дій. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20.06.2006 року між [PERSON] та ВАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний банк» (правонаступник ПАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний банк») був укладений кредитний договір № 95/06ф, згідно з умовами якого банк надавав позичальнику кредитні кошти у сумі 103000 доларів США зі сплатою 13 % річних на строк до 16 год. 19.06.2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ ,,Всеукраїнський Акціонерний банк» та [PERSON] 21.06.2006 року було укладено іпотечний договір майнових прав за якими позивач передав , а відповідач прийняв в іпотеку майнові права на квартиру під будівельним [ADDRESS], будівництво якої не завершено, загальною площею 129,02 кв.м. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо незаконності кредитного договору, з огляду на наступне. Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до положень Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Спеціальне банківське законодавство не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Разом з тим, ч. 2 ст. 192, ч. 2 ст. 524, ч. 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань. Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті, у випадках встановлених законом. Статтею. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що кредитними операціями є операції, вказані зокрема в п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону, а саме операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Пунктом 3 ч. 1 ст. 47 Закону передбачено, що операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право здійснювати на підставі ліцензії. Згідно абзацу 8 ч. 1 ст. 2 Закону, банківською ліцензією є документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Закону «Про банки і банківську діяльність», операції, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті (серед яких операції з розміщення залучених коштів в національній та іноземній валюті) належать виключно до банківських операцій, здійснювати, які у сукупності дозволяється тільки юридичним особам, які мають банківську ліцензію. Згідно ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» - індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктом «в» ст. 5 Декрету встановлено вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Пунктом 1.5 Положення НБУ № 843 від 14.10.2004 року визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 рок № 15-93, генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій, на весь період дії режиму валютного регулювання. Таким чином, спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Чинне законодавство України, чітко визначає правомочність банків на підставі банківської ліцензії надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем та представником позивача не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим, оскільки при підписанні даного договору позивач ознайомилась та погодилась з його умовами, та не була обмежена у виборі Банку та валюти кредитування, а відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи не було встановлено обставин з якими законодавець пов'язує такі правові наслідки, як визнання угоди недійсною. За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved