Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по зарплаті та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підтвердження своїх уточнених у жовтні 2015 року вимог посилався на те, що 08.06.2015 року він був прийнятий на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк». 12.06.2015 року він звернувся із заявою про звільнення за власним бажанням. У липні 2015 року від ПАТ КБ «Приватбанк» надійшов лист №20.1.0.0.0./7-20150622/3590 від 01.07.2015 року, в якому зазначалося, що на підставі наказу №Э.DN-КП-2015-6799552 від 08.06.2015 року він був прийнятий на роботу в ПАТ КБ "ПриватБанк» з 09.06.2015 року. Відповідно до наказу №Э.MR-УВ-2015-185-п від 17.06.2015 року його було звільнено за власним бажанням. За вказаний період роботи заробітна плата йому виплачена не була. На адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» ним 21 липня 2015 року було надіслано листа та запропоновано погасити заборгованість з оплати праці, провести повний розрахунок з ним за період роботи в ПАТ КБ «ПриватБанк» та за весь час затримки розрахунку при звільненні. Грошові кошти він пропонував зарахувати на відкриту ним в ПАТ КБ «ПриватБанк» картку №4149 4978 4240 5930. Зазначений лист ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав 24.07.2015 року. По закінченню місячного терміну, відведеного для розгляду заяв громадян, ПАТ КБ «ПриватБанк» ніякої відповіді на його адресу не надав, заборгованості із заробітної плати не погасив. Згідно відомостей ПФУ у м.Красноармійськ ПАТ КБ «ПриватБанк» нарахував йому дохід у сумі 499,54 грн. 08.09.2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зараховано на його картку №4149 4978 4240 5930 грошові кошти у розмірі 401,84 грн. із зазначенням платежу: зарахування переказу між картками або рахунками. З урахуванням нарахованої йому заробітної платні в сумі 499,54 грн. за відпрацьовані 4 дні,згідно постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» середньоденна заробітна плата складає 124,88 грн. (499,54 грн./4 днів), кількості робочих днів після його звільнення, з урахуванням листів Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» - 59 днів сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (08.09.2015 року), що підлягає стягненню на його користь, становить 7367,92 грн. (124,88 грн. х 59 днів), яку позивач просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк». Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволені частково: з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1497 гривень 60 копійок. Не погодившись з рішенням суду позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, [PERSON] зазначив, що його 17.06.2015 року було звільнено з банку. Заробітну плату за фактично відпрацьований в банку час він отримав 08.09.2015 року, тобто через 59 робочих днів. Суд не правильно стягнув заборгованість за 12 робочих днів. У судове засідання сторони не з'явились. Від [PERSON] та представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Малервейн М.С., яка діє на підставі довіреності №880-К-О від 09.09.2016 року, надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. При цьому апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що заява [PERSON] щодо збільшення позовних вимог, яка надійшла до Апеляційного суду 21.11.2016 року не може бути розглянута по суті, оскільки відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а вимоги, викладені в заяві, судом першої інстанції не розглядалися. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги частково суд виходив с того, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за 12 робочих днів з моменту його звільнення, тобто з 17.06.2015 року по момент зарахування відповідачем заробітної плати на депонент 03.07.2015 року, але такий висновок є помилковим. За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати за виною власника належних звільненому робітнику сум у строки, вказані у ст.116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити робітнику середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Наведені норми матеріального права дають підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України; при цьому визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 08.06.2015 року №Э.DN-КП-2015-6769552 позивача було прийнято на роботу до ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду спеціаліста з безпеки кредитних операцій з 09.06.2015 року. 12 червня 2015 року [PERSON] направив до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з чим на підставі наказу від 17 червня 2015 року останнього звільнено із займаної посади. 03 липня 2015 року заробітна плата [PERSON] була перерахована ПАТ КБ «ПриватБанк» на депонентний рахунок. 21липня 2015 року [PERSON] письмово звернувся до банку з листом-вимогою про розрахунок з ним, у якому зазначив картковий рахунок для перерахування заробітної плати. 08 вересня 2015 року з позивачем здійснено розрахунок по заробітній платі. Отже, заробітна плата при звільненні була виплачена позивачу із порушенням строку її виплати. Задовольнивши частково позовні вимоги [PERSON] суд першої інстанції невірно визначив період, за який має бути проведено стягнення, стягнувши середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 17 червня 2015 року по 4 липня 2015 року - дату перерахування коштів на рахунок депонованої заробітної плати, оскільки в даному випадку перерахування коштів на рахунок депонованої заробітної плати не є фактичним остаточним розрахунком. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звільнений з роботи наказом від 17 червня 2015 року, а остаточний розрахунок з ним проведено 8 вересня 2015 року. Викладені представником відповідача в запереченнях на апеляційну скаргу доводи з посиланням на судову практику та постанову НБУ від 15.12.2004 року №637, якою затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, відповідно до якого депонована заробітна плата не вважається заборгованістю і тому відсутня вина підприємства є помилковими, оскільки, по-перше, зазначене Положення не містить такого положення, по-друге, нарахована заробітна плата була депонована ПАТ КБ «ПриватБанк» 03.07.2015 року, а після отримання 27.07.2015 року вимоги [PERSON] на наступний день, як то передбачено ст. 116 КЗпП України, не перерахована йому на вказаний ним картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк»; заробітна плата була перерахована позивачу тільки 8 вересня 2015 року, тобто в період розгляду справи судом першої інстанції. Крім того, з наведених прикладів судової практики вбачається, що відповідачами позивачам направлялися повідомлення про нараховану заробітну плату і пропонування її отримання та про перерахування коштів на рахунок депонованої заробітної плати, а з матеріалів даної цивільної справи вбачається, що ні в день звільнення позивача, тобто 17 червня 2015 року, ні на наступний день після отримання його вимоги від 21.07.2015 року про розрахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» в порушення ст. 47 та ч.1 ст. 116 КЗпП України письмово не повідомив позивача щодо можливості отримання розрахунку в ПАТ КБ «ПриватБанк». Таке повідомлення було направлено банком [PERSON] 10.09.2015 року. Є також безпідставними і доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» в запереченнях на апеляційну скаргу про неможливість здійснення розрахунку з позивачем через відсутність зарплатної картки, оскільки, по-перше, відповідачем не оскаржені судові рішення з цих підстав, а по-друге, на думку апеляційного суду, обов'язок оформлення зарплатної картки працівнику при його прийомі на роботу, як то вбачається з Єдиного порядку руху персоналу ПриватБанка та банків-партнерів, затвердженого наказом №СП-2010-740 від 05.07.2010 року і на який є посилання в запереченнях на апеляційну скаргу, покладено на працівників ПАТ КБ «ПриватБанк», проте відповідачем не надано будь-яких доказів на дотримання положень, викладених в Єдиному порядку. Отже, виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що відповідачем допущено порушення трудового законодавства при розрахунку з позивачем при його звільненні, тому на його користь підлягає стягненню середній заробіток за затримку розрахунку за період з 18 червня 2015 року по 8 вересня 2015 року, тобто за 58 днів. Відповідно до абзацу 5 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 199 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначені сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про зазначає в резолютивній частині рішення. Розраховуючи середньоденну заробітну плату позивача судом визначена середньоденна заробітна плата позивача у розмірі 124 грн. 80 коп. Проте такий розрахунок є неправильним з огляду на положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року (зі змінами та доповненнями). Так, відповідно до п.2 Порядку середня заробітна плата працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час, а відповідно до п. 4 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку). З матеріалів справи, а саме табеля за червень 2015 року (а.с.68) вбачається, що позивач фактично відпрацював 4 робочих дні - 9, 10, 11, 12 червня 2015 року і за ці дні відповідачем нараховано йому 499 гривень 54 копійки, яка складається з окладу в сумі 427.14 грн. та компенсації за невикористану відпустку (1 день) в сумі 72.40 грн. При цьому напроти днів 15, 16, 17 червня 2015 року проставлено «н», як зазначено в табелі ці дні не зараховані в робочі дні. Зазначені обставини позивачем не спростовані. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням положень п. 4 Порядку буде становити 106.78 грн. (427.14 : 4). Сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, буде складати 6.193 грн. 24 коп. ( 106.78 грн.х58). Доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» в запереченнях на апеляційну скаргу про врахування суми середнього заробітку, стягнутого на користь [PERSON] за постановою Донецького адміністративного апеляційного суду Донецької області від 01.03.2016 року за період затримки розрахунку з 30 квітня 2015 року по 8 грудня 2015 року, яка частково покриває той період, який зазначає [PERSON] у своїх позовних вимогах до ПАТ КБ «ПриватБанк», не ґрунтуються на законодавстві. Відповідно до ст.88 ЦПК України та ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial