Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] борг в сумі 3000 доларів США та судові витрати по справі. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що 24 січня\~2015\~року позичив\~відповідачу кошти\~у сумі\~3000доларів США, про що було складено розписку у письмовій формі. При цьому часу повернення позики у розписці не встановлено. Умовою можливого неповернення боргу була передача позивачу у власність кімнати в гуртожитку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . В якості застави відповідачем було передано позивачу оригінали свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане житлове приміщення. Так, оскільки в тексті самої розписки не погоджено умови щодо строку виконання відповідачем зобов`язань про повернення боргу, то позивач має право вимагати його у будь-який час. Тому позивач 29.09.2020 засобами поштового зв`язку направив на адресу відповідача вимогу про повернення коштів або ж укладення з ним договору купівлі-продажу квартири. Однак, відповідач не виконав даних вимог, проігнорувавши їх. 13.11.2020 позивач звернувся до Калуського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області зі заявою про встановлення місця перебування відповідача та встановлення в його діях ознак кримінального правопорушення. В ході проведення перевірки Калуським ВП ГУ НП в Івано-Франківській області зазначено, що факти, викладені в заяві, частково знайшли своє підтвердження, ними не встановлено ознак кримінального правопорушення, рекомендовано звернутися з даного приводу до суду для вирішення питання в порядку цивільного судочинства. Тому позивач звернувся до суду із відповідною позовною вимогою. Позивач до судового засідання подав письмову заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Розгляд справи просив здійснювати у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подавав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с.44). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 13.01.2021 заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та накладено арешт на кімнату в гуртожитку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21.01.2021 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. 10.03.2021 позивач подав письмову заяву про проведення судового засідання у його відсутності, позов підтримав. Від відповідача будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляв він про причини своєї неявки в судові засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: судом встановлено, що 24 січня 2015 року [PERSON] взяв позику в [PERSON] в сумі 3000 доларів США. Час повернення позики у розписці не встановлено. Умовою можливого неповернення боргу була передача позивачу у власність кімнати в гуртожитку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , про що свідчить складена ним розписка (а.с.9). Відповідно до довідки встановлено, що НБУ станом на 12.01.2021 встановлено курс національної валюти (гривні) до долара США 1 долар США 28,2038 грн. (а.с.10). Згідно з вимогою від 29.09.2020 [PERSON] він звертався до [PERSON] з вимогою про повернення боргу чи оформлення договору купівлі-продажу квартири, яка направлена відповідачу 29.09.2020 (а.с. 14-15). Також 17.11.2020 позивач звернувся у Калуське ВП ГУНП в Івано-Франківській області зі заявою про встановлення місця перебування відповідача у зв"язку з наявною у нього заборгованостю (а.с. 16-17). Однак начальник Калуського ВП ГУНП листом від 24.11.2020 № 29/93/108/59/2020 повідомив [PERSON] , що в даному випадку відсутні ознаки складу будь-якого кримінального правопорушення та вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, тому рекомендував звернутися в суд у порядку цивільного судочинства (а.с. 18-19). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу повернення суми позики. Оцінка суду: врахувавши позицію позивача, викладену в його позовній заяві в новій редакції, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази, даючи їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ст.\~4\~ЦПК України та ст.ст.15, 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з вимогами ст.ст. 13, 77, 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що спірні правові відносини між сторонами виникли з договірних відносин. Так, ч. 1 ст.\~1046\~ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 статті 1047\~ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як визначено в ч. 1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Верховний Суд України у постанові №309/3458/14-ц від 13.12.2017 виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як зазначено у ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Вимогами ч. 2 ст.\~530\~ЦК України встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно положень до ч. 1 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що 24 січня 2015 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] позику в розмірі 3 000 доларів США. Час повернення позики не визначено. Умовою можливого неповернення боргу була передача позивачу у власність кімнати в гуртожитку, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.9). 29.09.2020 [PERSON] звертався до [PERSON] з вимогою про повернення боргу чи оформлення договору купівлі-продажу квартири, яка направлена відповідачу 29.09.2020 (а.с. 14-15). Однак вимога позивача залишилася незадоволеною. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Тому, наявність боргового документа у позивача, згідно зі ст. 545 ЦК України, також підтверджує той факт, що боржник не виконав свого зобов`язання. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладений у постанові №483/1953/16-ц від 26.06.2018. При цьому предметом договору позики, укладеного між сторонами і оформленого письмовою розпискою від 24.01.2015, є іноземна валюта - долари США. Статтею 99\~Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524\~ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533\~ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, вимоги щодо стягнення заборгованості саме в іноземній валюті є правомірними. Оскільки відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення суми позики, вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової суми в іноземній валюті є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 000,00 доларів США. Розподіл судових витрат між сторонами: Вирішуючи питання про судовий збір суд застосовує положення ст.\~141\~ЦПК України та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією №0.0.1972435360.1 від 12.01.2021 (а.с.5). На підставі вищевикладеного, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 77, 81, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 207, 524, 533, 526, 530, 545, 610, 626, 627, 629, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, та

Outcome: approved