Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , відповідно до договору дарування квартири від 04.10.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Свалявського нотаріального округу Ляшенко А.Г.. Відповідач у згаданій квартирі зареєстрований, однак фактично у ньому не проживає з 2015 року. Вважає, що дана обставина слугує підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням, оскільки повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю позивач не має можливості. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, у якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує та наполягала на їх задоволенні ( а.с. 17). Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, хоча був своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до ст. 128 ЦПК України (а.с. 21). Представник Свалявської міської ради судове засідання не з`явився, надав суду заяву, у якій просив справу розглядати без участі представника Свалявської міської ради за наявними у матеріалах справи документами, на розсуд суду (а.с 18). Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі даних чи доказів у разі повторної неявки в судове засідання відповідача повідомленого належним чином. За правилами ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч. 1 ст. 29 ЦК України). Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Матеріалами справи встановлено, що квартира за адресою [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 6-8). Згідно довідки № 997 від 11.07.2019 року видана КП ВУКГ у вищезгаданій квартирі зареєстровані позивач [PERSON] , її чоловік [PERSON] , син [PERSON] [PERSON] та мати [PERSON] (а.с. 10). За даними Акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.07.2019 року, відповідач [PERSON] , [INFO] за згаданою зареєстрований, однак не проживає з 01.01.2015 року ( а.с. 9). Відповідно до ст. ст. ст. 317, 319 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За ч. 2 ст. 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За приписами ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З набуттям позивачем по даній справі права власності на квартиру, остання має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб. Статтею 405 ЦК України передбачено, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Окрім того, суд керується нормами міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин, п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. В судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження, так як наявна реєстрація відповідача фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав як власника вищевказаного жилого приміщення і враховуючи, що відповідач фактично не проживає у даному помешканні, позов є обгрунтованим. На підставі наведеного,

Outcome: approved