Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з [PERSON] пеню за прострочення по сплаті аліментів у сумі 23 400,00 грн., стягнути з [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 243,60 грн., стягнути з [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 1 500,00 грн Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23.10.2007 року з [PERSON] було стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 грн. з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.08.2007 року і до досягнення нею повноліття [INFO]. На підставі даного рішення 30.10.2007 року Солом'янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист. У відповідності до розрахунку заборгованості по аліментах ВДВС Солом'янського районного управління у м. Києві заборгованість відповідача по аліментах станом на [INFO] становить 64 108,00 грн. Відповідач ухиляється від утримання дитини, не надає матеріальної допомоги, у зв'язку з чим виникла заборгованість, у зв'язку з чим, на підставі до ст. 196 СК України останній має сплачувати неустойку. В судове засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував позивач. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст.224 та відповідно до ч.1 ст.225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва 23.10.2007 року було видано виконавчий лист №2-3029 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 грн. з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.08.2007 року і до досягнення нею повноліття [INFO] (а.с.9) Частиною 2 ст.194 СК України передбачено, що якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Частиною 4 ст. 194 СК України визначено, що заборгованість по аліментам стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з матеріалів справи відповідач не сплатив в повному обсязі аліменти на користь позивача на утримання дитини. Постановою Державного виконавця ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 22.09.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання вище зазначеного виконавчого листа. У відповідності до розрахунку заборгованості по аліментах ВДВС Солом'янського районного управління у м. Києві заборгованість відповідача по аліментах станом на [INFO] становить 64 108,00 грн. (а.с. 10) Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу Українипри розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. З урахуванням того, що згідно з положеннями СК України аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, тому за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилося стягнення аліментів. Сума боргу за попередній місяць не додається до розрахунку неустойки за наступний місяць. Це пов'язано з тим, що відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а за положеннями ч. 2 ст. 550 ЦК України відсотки на неустойку (як повторна пеня) не нараховується. Позивач звернулася до суду з вимогою про стягнення пені за період з квітня 2010 року по березень 2011 року включно на підставі розрахунку заборгованості по аліментах, наданого ВДВС Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві. Враховуючи зазначені вимоги закону, розмір пені за прострочення сплати аліментів становить 23 400,00 грн. Проаналізувавши у сукупності всі зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що заборгованість по сплаті аліментів виникла саме з вини відповідача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що вимоги про стягнення з відповідача стягнення неустойки (пені) у зв'язку з несплатою аліментів в розмірі 23 400,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Представник позивача також просив стягнути з відповідачів на користь позивача 1 500,00 грн. витрат на правову допомогу, у відповідності до Договору про надання правової допомоги № 25/10/2014 від 25.10.2014 року , на що слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1. ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, також, витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до ч. 2 ст. 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Так, аналізуючи норми законодавства, враховуючи, що позивачем не надано платіжне доручення та не підтверджено суму витрат на правову допомогу, суд вважає що вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 243,60грн.

Outcome: partial