Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

Представник [PERSON] [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Кей-Колект, Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк в особі Івано-Франківського управління Західного регіонального департаменту ПАТ УкрСиббанк про визнання недійсним договору факторингу №4 від 11.06.2012 року. Позовні вимоги мотивував тим, що 26.12.2006 року між ПАТ УкрСиббанк та [PERSON] було укладено Договір кредиту №11104688000. Вказаний кредитний договір носить характер споживчого. 11.06.2012 року між ПАТ УкрСиббанк та ТОВ Кей-Колект було укладено договір факторингу №4, за яким Клієнт зобовязується передати у власність Фактору, а Фактор прийняти Права Вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Згідно Додатку №1 до Договору Факторингу, до ТОВ Кей-Колект перейшло право вимоги за Договором кредиту №11104688000 від 26.12.2006 року. Вважає, що договір факторигну №4 слід визнати недійсним, оскільки, п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг №231 від 03.04.2009 року, визначено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів субєктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників-субєктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Отже, передача права вимоги за факторинговим договором можлива виключно відносно права вимоги до боржників субєктів господарювання, а відповідно, передання такого права вимоги від банку до фактора відносно боржника фізичної особи є незаконним. 04.11.2016 року представником позивача подано до суду клопотання про уточнення позовних вимог, відповідно до якого він просив визнати недійсним договір факторингу №4 від 11.06.2012 року в частині записів у Додатку №1 до Договору факторингу №4 від 11.06.2012 року за порядковими номерами №218 та №526. А також, визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, що був укладений між ПАТ УкрСиббанк та ТОВ Кей-Колект 11.06.2012 року в частині записів у Додатку №1 до Договору відступлення прав вимоги за договороми іпотеки від 11.06.2012 року за порядковими номерами 294, 295, 716, 717, 718. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів викладених в позовній заяві та клопотанні про уточнення позовних вимог, просив задоволити в повному обсязі. Представники відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав наведених у письмових запереченнях, просили в задоволенні позову відмовити (а.с.39-41, 73, 74). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 26.12.2006 року між ПАТ УкрСиббанк та [PERSON] було укладено Договір кредиту №11104688000, відповідно до якого Банк зобовязався надати Позичальнику, а Позичальник прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 134 600,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 559 423,44 грн. за курсом Національного банку України на день укладення цього договору. Надання кредиту здійснюється у наступний термін: з 26.12.2006 року по 22.12.2017 року (а.с.6-11). Вказаний кредитний договір є споживчим. 11.06.2012 року між ПАТ УкрСиббанк та ТОВ Кей-Колект було укладено договір факторингу №4, за яким Клієнт зобовязується передати у власність Фактору, а Фактор прийняти Права Вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Згідно Додатку №1 до Договору Факторингу, до ТОВ Кей-Колект перейшло право вимоги за Договором кредиту №11104688000 від 26.12.2006 року (а.с.3-5). За змістом п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із вимогами ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження іншої сторони (клієнта) за плату (у будь - який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг пов'язаних і грошовою вимогою, право якої він відступає. За змістом положень ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Представник позивачки як на підставу недійсності договору факторингу посилається на невідповідність його п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Однак, постановою Київського Апеляційного Адміністративного суду України від 20.08.2013 року п. 1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків Фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» визнано не чинним та таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили. Крім цього, за змістом положень п. 11 ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою. У ч. 5 ст. 5 цього Закону встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги факторингу може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Будь-яких обмежень та застережень щодо особи боржника (юридична чи фізична особа) при відступлені права грошової вимоги при укладенні договорів факторингу ЦК України, який має вищу юридичну силу не містить. Твердження представника позивачки про те, що договір факторингу може укладатися лише стосовно боржників, які є суб"єктами господарювання, на вимогах закону не ґрунтуються. Таким чином, договір факторингу №4 від 11.06.2012 року укладений між ПАТ «Укрсиббанк», та ТОВ «Кей - Колект» відповідає вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та главі 73 ЦК України. При укладенні договору факторингу відповідачами було додержано вимоги чинного законодавства України зокрема щодо форми та змісту укладання Договору факторингу, а також не було порушено положень ст. 1077 ЦК України, а тому в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору факторингу №4 від 11.06.2012 року слід відмовити в повному обсязі. Що стосується позовних вимог, викладених у клопотанні про уточнення позовних вимог від 04.11.2016 року, то вони до уваги судом не беруться, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. У клопотанні від 04.11.2016 року представник позивача фактично змінив предмет позову, оскільки, заявив ще одну позовну вимогу, однак, в судовому засіданні 16.09.2016 року суд перейшов до розгляду справи по суті та сторонами були надані пояснення щодо позовних вимог. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 16, 203, 215, 512, 516, 1077 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed