Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про захист прав споживача та зобов'язання вчинити певні дії посилаючись на те, що вона є членом ЖБК «Суднобудівник-6». 28.11.2017 року вона звернулася до відповідача із заявою про перерахунок сум, необхідних до сплати за житлово - комунальні послуги починаючи з 01.12.2006 року по 01.12.2011 року вказуючи на те, що постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року розпорядчі документи, якими було введено дію тарифів на оплату за житлово - комунальні послуги були визнані недійсними, тому заборгованість позивача перед позивачем нарахована на підставі недійсних тарифів. Відповіді на своє звернення від відповідача позивач не отримала. Тому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила зобов'язати відповідача здійснити перерахунок сум до сплати за житлово - комунальні послуги починаючи з 01.12.2006 року по 01.12.2011 року з урахуванням того, що розпорядчі документи КМДА були визнані неправомірними і надіслати такий перерахунок на її адресу. Окрім того, оскільки у позивача є борг перед відповідачем за житлово - комунальні послуги, який визначений рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.08.2012 року, просила зменшити суму боргу по виконавчому листу, виданому Оболонським районним судом м. Києва на суму перерахованої плати за житлово - комунальні послуги за період з 01.12.2006 року по 01.12.2011 року. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Пояснила, що дана справа жодним чином не зачіпає права та інтереси [PERSON] (іншого боржника за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.08.2012 року), оскільки він немає жодного відношення до перерахунку заборгованості по сплаті за житлово - комунальні послуги і можливе рішення суду не може вплинути на його права та обов'язки. Представник відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. На адресу суду надіслав відзив на позовну заяву в якому вказавши на неправомірність заявлених позовних вимог і, з урахуванням часу звернення до суду із позовом, просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин. Заслухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач стверджує, що є членом ЖБК «Суднобудівник - 6». У своєму відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що позивач з 17.03.2011 року не є членом ЖБК «Суднобудівник - 6», оскільки рішенням Загальних зборів відповідача, позивача було виключено із складу кооперативу за наклеп та дії на шкоду інтересам кооперативу. Доказів на підтвердження вказаних обставин, ні позивачем ні відповідачем надано не було. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.08.2012 року позовні вимоги ЖБК «Суднобудівник - 6» було задоволено, солідарно стягнуто з позивача та [PERSON] заборгованість за житлово - комунальні послуги в розмірі 7831,53 грн.. Вказане рішення набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні у Оболонському РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві. Позивач посилається на те, що 28.11.2017 року вона звернулася до відповідача із заявою про перерахунок раніше нарахованої необхідної до сплати суми за житлово - комунальні послуги, починаючи з 01.12.2006 року по 01.12.2011 року, оскільки з грудня 2006 року по січень 2009 року та з 2009 року по 2011 рік, відповідач нараховував розмір плати за житлово - комунальні послуги для позивача, на підставі недійсних розпоряджень КМДА, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 30.09.2014 року. Відповідач вимоги позивача, які були викладені ним у заяві не виконав, та не здійснив відповідного перерахунку та не надав його позивачу, що на думку позивача є порушенням його прав як споживача і підлягає судовому захисту. Окрім цього посилаючись на те, що відповідач нараховував плату за житлово - комунальні послуги у період з 01.12.2006 року по 01.12.2011 року на підставі розпорядчих документів, які були визнані недійсними, просила зобов'язати відповідача зменшити суму боргу яка нарахована на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.08.2012 року на суму проведеного перерахунку. Суд з правомірністю таких вимог погодитися не може виходячи із наступного. Судом було встановлено, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 30.08.2012 року було задоволено позовні вимоги відповідача до позивача та [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги за період з 01.09.2009 року по 30.11.2011 року в розмірі 7831,53 грн.. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Цією ж нормою прямої дії визначено основні засади судочинства, серед яких - обов'язковість судового рішення. За змістом ст. ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення в справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року, заява №3236/03). Під час розгляду справи з пояснень позивача було встановлено, що позивач вважає рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.08.2012 року таким, що було ухвалено на підставі невірно здійсненого нарахування заборгованості про що їй стало відомо згодом. В судовому засіданні позивач пояснив, що фактично, основною метою звернення її до суду, є зменшення розміру боргу, який стягується у примусовому порядку, оскільки минув встановлений законом строк на перегляд рішення у зв'язку із нововиявленими обставинами. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач брав участь у розгляді справи у якості третьої особи яка перебувала на розгляді в Шевченківському районному суді м. Києва в справі за позовом [PERSON] до Київської міської державної адміністрації, треті особи: Житлово-експлуатаційний кооператив «Теремки-2», Житлово-будівельний кооператив «Буревісник-3», Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Науковець», Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Сердолік», Приватне підприємство «Компанія ФАХ», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Публічне акціонерне товариство «Київенерго», Публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія «Київводоканал», [PERSON], [PERSON], Житлово-будівельний кооператив «Хімікат», Житлово-будівельний кооператив «Хімік - 17», Житлово-будівельний кооператив «Хімік - 18», Житлово-будівельний кооператив «Кристал - 22», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання тарифів такими, що порушують вимоги закону, скасування рішень про підвищення тарифів, визнання розпоряджень незаконними і не чинними з моменту прийняття та за позовом третіх осіб з самостійними вимогами [PERSON] та Житлово-будівельного кооперативу «Ремонтник» до Київської міської державної адміністрації про визнання розпоряджень не чинними з моменту їх прийняття за результатами розгляду якої 30.09.2014 року було визнано незаконними і не чинними з моменту прийняття Розпорядження Київської міської державної адміністрації: № 640 від 30 травня 2007 року «Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води»; № 641 від 30 травня 2007 року «Про впорядкування розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.05.2000 № 748»; № 642 від 30 травня 2007 року «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води»; № 643 від 30 травня 2007 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію». Виходячи із цього, суд приходить до висновку про те, що позивач станом на 15.10.2014 року (дата оприлюднення рішення судом) знала або повинна була знати про визнання розпорядчими документами КМДА щодо встановлення певних тарифів на житлово - комунальні послуги недійсними. За таких обставин, не враховуючи те, що заборгованість за житлово - комунальні послуги за період з 01.09.2009 року по 30.11.2011 року в розмірі 7831,53 грн. була нарахована позивачу та [PERSON] на підставі розпорядчих документів, які в подальшому були визнані недійсними (після набрання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.08.2012 року), суд вважає, що підстав для задоволення вимог позивач а в частині зменшення суми боргу по оплаті за житлово - комунальні послуги, які стягуються на підставі рішення суду немає, оскільки процесуальне законодавство визначає порядок перегляду рішення суду, яке набрало законної сили у зв'язку із тим, що учасник справи не знав та не міг знати про обставини, які є суттєвими при ухваленні рішення. Суд враховує ту обставину, що на момент розгляду справи, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30.08.2012 року про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги не виконано. Окрім цього в матеріалах справи відсутні відомості про те, скільки коштів було сплачено позивачем за житлово - комунальні послуги в період з 01.12.2006 року по 01.09.2009 року та відсутні вимоги про стягнення коштів з відповідача, які повинні були бути сплачені позивачем за вказаний період. Тобто позивач, сплативши за житлово - комунальні послуги в період з 01.12.2006 року по 01.09.2009 року погодився з їх розміром та правомірністю їх нарахування. Відомостей про те, що у зазначений період з позивача стягувалася заборгованість за житлово - комунальні послуги, матеріали справи не містять. Окрім цього, відповідач не є виконавцем житлово - комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої та холодної води, централізованого водопостачання, з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії, з централізованого водовідведення. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» виконавець комунальної послуги - суб'єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Доказів про те, що між позивачем та відповідачем було укладено відповідний договір про надання комунальної послуги матеріали справи не містять. Також суд звертає увагу на те, що позивач, як на підставу для задоволення свої вимог посилається на приписи Закону України «Про житлово - комунальні послуги» в частині права споживача на отримання інформації про перелік житлово - комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу тощо. Разом із цим, Законом України «Про житлово - комунальні послуги» визначено, що споживач має право без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості (п.2 ч.1 ст. 7 Закону). Як вже було вказано, відповідач не є виконавцем житлово-комунальних послуг з постачання теплової енергії, гарячої та холодної води, централізованого водопостачання, з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії, з централізованого водовідведення. А порядок перерахунку плати за надані та спожиті житлово - комунальні послуги визначаються на підставі норм чинного законодавства України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст. 13 ЦПК України). Статтею 5 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки спосіб захисту, який був обраний позивачем не відповідає приписам чинного законодавства. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed