Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачки про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилався на те, що 02.12.2009 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування, однак, він вважав, що укладає договір довічного утримання, а тому просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], оскільки він помилився щодо обставин при вчиненні спірного правочину, а саме: вважав, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування (а.с. 4-6). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа - Приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцева Т.М. про визнання договору дарування недійсним правочином - відмовлено (а.с. 163). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 166-168). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування від 02.12.2009 року житлового будинку [ADDRESS], оскільки при укладенні даного правочину його було введено в оману і він не усвідомлював значення своїх дій, а саме: вважав, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування. Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції посилався на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, передбачений ст.ст. 256, 257 ЦК України, про застосування якого було заявлено відповідачем. Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, як зазначено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Проте, на зазначене суд 1 інстанції уваги не звернув, відмовивши у задоволенні позову лише з тих підстав, що позивачем пропущено строк позовної давності, на застосуванні якого наполягав відповідач, не встановивши фактичні обставини по справі та перевіривши при цьому, чи є підстави для відмови у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, що відповідно до п. п. 1,4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду. Вирішуючи питання по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному домоволодінні після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному домоволодінні після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими до застосування. Так, з матеріалів справи вбачається, що 02.12.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за умовами якого позивач, як дарувальник, безоплатно передає у власність відповідачці, обдарованій, належний йому на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 2 813 кв.м. Житловий будинок відчужується разом з земельною ділянкою. На цей земельній ділянці розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: Д - будинок із шлакоблоку, обк. цеглою; Б - літня кухня із шлакоблоку, обк. цеглою; Г - погріб (вхід) із шлакоблоку, Ж - сарай із цегли, З - сарай із шлакоблоку, обк. цеглою; з.я., з.я.' - зливні ями із цегли; № 1,2, 5-8 - огорожа із металу, цегли; бас. - басейн із буту; М - вольєр із металу; І - замощення із цем. по бетону. Укладаючи договір дарування позивач знав про його природу, оскільки нотаріусом при вчиненні правочину сторонам було роз'яснено умови та наслідки підписання договору, що позивачем не заперечувалось, а відтак, відсутні підстави для визнання вказаного договору дарування недійсним, як вчиненого під впливом помилки. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Так, вбачається, що позивачу були роз'яснені правові наслідки угоди, він підтвердив дійсність своїх намірів на укладення вищевказаного правочину, сторони домовились про істотні умови договору, а позивач не надав доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Крім того, в матеріалах справи наявна копія довіреності від 06.03.2009 року надана позивачем на ім'я відповідача саме для одержання необхідних документів для дарування належного йому будинок [ADDRESS], який 02.12.2009 року й було ним подаровано відповідачці, що також спростовує його посилання відносно вчинення правочину під впливом помилки. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлялись позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним. Підстави недійсності правочинів зазначені у ст.. 203, ст. 215 ЦК України, але жодних підстав для визнання вказаного правочину недійсними у судовому засіданні не було встановлено, посилання позивача на те, що вказаний договір був вчинений під впливом помилки, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, про що зазначалось вище. Крім того, згідно із п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року N 9 «Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним» За таких обставин колегія суддів вважає позовні вимоги є необгрунтованими, оскільки відсутні підстави для визнання спірного договору дарування недійсним з огляду на те, що правочин укладений з дотриманням вимог цивільного законодавства, відповідає волевиявленню та дійсним намірам сторін на момент укладання договору, а отже, правові підстави для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку ст. 229 ЦК України, відсутні. Посилання позивача на те, що відповідачка отримала домоволодіння у дар за умовою, що вона в майбутньому аж до дня його смерті буде доглядати за ним та надавати матеріальну допомогу на лікування, необґрунтовані, оскільки таких умов спірний договір не містить. Твердження позивача про те, що при укладенні даного правочину він помилявся, а саме, вважав, що укладає договір довічного утримання, а не договір дарування, безпідставні та спростовуються наявною в матеріалах справи копією довіреності від 06.03.2009 року, за якою [PERSON] за попередньо досягнутою домовленістю з [PERSON] уповноважив її бути його представником в підприємствах, установах та інших організаціях з питань одержання необхідних документів для дарування належного йому на праві приватної власності будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Колегія також не приймає до уваги посилання позивача, як на підставу позову, що на момент укладання договору він тяжко хворів, потребував сторонньої допомоги та матеріальної підтримки, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами справи. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що на час укладання спірного договору хворів на тяжку хворобу, потребував матеріальної допомоги та стороннього догляду. З наведеного вбачається, що позивач мав намір укласти з відповідачкою саме договір дарування, оскільки ще майже за півроку до його укладення відав на ім'я відповідачки довіреність на одержання всіх необхідних документів для укладення саме такого договору. Ця довіреність була чинною на момент виникнення спірних правовідносин та не скасована довірителем у законному порядку. Враховуючи вищевикладене, відсутність належних і допустимих докази на підтвердження того, що вказаний договір не відповідає загальним вимогам, необхідним для чинності правочину, які передбачені у ст.203 ЦК України, або що у даному випадку наявні передбачені ст. ст.. 215, 229 ЦК України підстави для визнання його недійсним, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог, з вищезазначених підстав.

Outcome: dismissed