Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 38600,00 дол.США, 7103,00 дол. США- 3 % річних. Свої вимоги мотивує тим, що між позивачем та відповідачем 05.02.2014 було укладено договір позики на суму 38 000,00 дол. США. Строк повернення коштів до 30.12.2014. Разом з тим, відповідачем свої зобов`язання не були виконані та грошові кошти не повернуті у строк, а тому позивач вимушений звернутися до суду з позовом на відновлення порушених прав. Також посилався на те, що протягом тривалого часу, а саме з моменту як минув строк 30.12.2014 виконання зобов`язання, та по вересень 2018 року, позивачем велись переговори з відповідачем про виплату боргу відповідно до розписки, де відповідач визнавав свої зобов`язання. Вказує, що 08.11.2018 позивач звернувся до Солом`янського УП ГУНП у місті Києві з заявою про кримінальне правопорушення, зокрема, про вчинення шахрайських дій з боку відповідача. Посилається, що у ході проведення перевірки по вказаній заяві, було відібрано пояснення у відповідача, де ним було вказано,що він має намір повернути борг після продажу будинку, який перебуває у його власності. 19.11.2019 було складено висновок про результати розгляду звернення позивача, де зазначено, що перевірка по вказаному факту припинена, а позивачу надано висновок про те, що підстав для внесення відомостей до єдиного реєстру лосудових розслідувань не має, та для захисту своїх прав та законних інтересів було рекомендовано звернутись до суду. У червні 2020 року, позивачу стало відомо, що відповідач продав будинок, але розрахунку за борговою розпискою не провів. З урахуванням наведеного, просить задовольнити позовні вимоги. 18.02.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 15.03.2021 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження. 21.08.2021 відповідачем подано відзив на позов. У своєму відзиві просить відмовити у задоволенні позову як необґрунтованого. Також подав заяву про застосування строку позовної давності,оскільки вважає, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду. 23.07.2021 ухвалою суду підготовче судове засідання закінчено, а справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 05.02.2014 на суму 38 600,00 дол. США, відповідач отримав від позивача у борг дані кошти. Строк повернення коштів у розмірі 38 600,00 дол. США зазначено до 30.12.2014. Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані. За таких обставин, суд вважає, що розписка від 05.02.2014 у розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження наявності боргових зобов`язань перед позивачем на суму 38600,00 дол. США. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Суд вважає, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування наявних перед позивачем боргових зобов`язань від 05.02.2014. Доводи відповідача надані у суді в обґрунтування своїх заперечень проти позову про те, що позивачем надавалися кошти у сумі 38600 , 00 дол. США на будівництво будинку в якому мав проживати позивач разом з дружиною, тобто донькою відповідача, та на виконання інших зобов`язань відмінних від договору позики, суд вважає недоведеними. Як свідчать матеріали справи, будинок за адресою: [ADDRESS] ) на праві власності належав відповідачу та був ним проданий за договором купівлі-продажу 26.06.2020. Доказів того, що позивач мав частку у праві власності в цьому будинку, як і доказів повернення йому коштів після продажу даної нерухомості, суду не надано. За вказаних обставин, суд критично оцінює доводи відповідача в обґрунтування своїх заперечень проти позову та вважає їх такими, що направленні на ухилення від виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 справа №911/165/18 зазначено наступне. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Аналізуючи матеріали справи, приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за розпискою від 05.02.2014, суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що ґрунтуються на законі вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у розмірі 38600, 00 дол. США. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити, що є зобов`язанням і які зобов`язання є грошовими. Частина перша статті 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті). Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов`язальними, а зобов`язання - грошовим. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 31.12.2014-18.02.2021, у порядку ст. 625 ЦК України, яка за розрахунком позивача складає 7103,00 дол.США та не спростована відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає доводи позивача в обґрунтування позову є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно боргової розписки від 05.02.2014, відповідач мав повернути кошти отримані у борг у позивача 30.12.2014. З даним позовом звернувся до суду 18.02.2021, тобто з пропуском встановлено трирічного строку позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем було подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. У той же час, у судовому засіданні позивач звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду, як такого, що пропущений з поважних причин посилаючись на те, що відповідач є його колишнім тестем та у весь час з моменту настання строку виконання своїх зобов`язань визнав свій борг та обіцяв повернути його, що підтверджується його особистими поясненнями наданими на ім`я начальника Солом`янського УП ГУНП у м.Києві від 16.11.2018. Суд вважає обґрунтованими доводи позивача щодо наявності поважних причин та поновлення строку на звернення до суду з даним позовом, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, після настання строку повернення коштів у борг за розпискою від 05.02.2014 відповідачем визнавалися боргові зобов`язання перед позивачем та відповідач зобов`язувався повернути кошти після здійснення продажу нерухомого майна. Так, 08.11.2018 позивач звернувся до Солом`янського УП ГУНП у місті Києві з заявою про кримінальне правопорушення та вчинення щодо нього шахрайських дій з боку відповідача. У ході проведеної перевірки по вказаній заяві, 16.11.2018 на ім`я начальника Солом`янського УП ГУНП у м.Києві Василенка П.Ю. слідчим Тріфоновою Л.А. було відібрано пояснення у відповідача [PERSON] , де ним, зокрема, було вказано, що він дійсно взяв у відповідача в борг 38600,00 дол.США та зобов`язався їх повернути по розписці, яку власноручно написав Після цього, він з позивачем дійшов усної домовленості, що після продажу будинку, який перебуває у його власності він поверне йому кошти. Також вказував, що умислу не віддавати [PERSON] грошових коштів у нього не було та збирається повертати борг. У судовому засіданні відповідач підтвердив факт надання відповідних пояснень слідчому, проте не міг сказати чітко відповідної дати. Також у судовому засіданні підтвердив справжність його підпису на вказаній заяві. Оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що відповідач своїми діями, як і наданими пояснення від 16.11.2018 визнав свої зобов`язання та відповідно визнав наявність неповернутого боргу за розпискою від 05.02.2014, який мав повернути після продажу власної нерухомості, тобто зі спливом строку за борговою розпискою. Як свідчать матеріали справи, у червні 2020 року відповідач здійснив відчуження нерухомого майна за адресою, [ADDRESS] , але розрахунку з позивачем не провів. Вказане підтверджується інформаційною довідкою №244433144 від 15.02.2021 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої, 26.06.2020 відповідачем укладено договір купівлі-продажу, земельної ділянки та житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , які належали відповідачу. Вказані дії відповідача, як і поведінка останнього, який визнав свої боргові зобов"язання свідчать про те, що позивач мав виправдані очікування, що кошти надані відповідачу у борг у сумі 38600,00 дол. США будуть повернуті позивачу після реалізації нерухомого майна відповідачем. За вказаних вище обставин, суд вважає, що позивачем пропущено трирічний строк на звернення до суду з даним позовом з поважних причин, а тому такий строк має бути поновлений з метою захисту порушених прав з боку відповідача. За вказаних вище обставин, заява відповідача про застосування строку позовної давності, задоволенню не підлягає. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення поданого позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11350,00 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved