Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Куйбишевської сільської ради, Головного управління Держземагенства в Кіровоградській області, [PERSON], [PERSON] про визнання права на постійне користування земельної ділянки в порядку спадкування, після смерті її батька [PERSON], з підстав, що вона , є рідною дочкою та членом сім'ї померлого та своєчасно подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Її батько, [PERSON] за життя був засновником Селянського (Фермерського) господарства «[PERSON]», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії [NUMBER] та йому на підставі рішення сесії Бобринецької районної Ради народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області від 31 березня 1994 року за № 165 надано у постійне користування земельну ділянку площею 41,9 га., яка розташована на території Куйбишевської сільської ради, для ведення селянського (фермерського) господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 16.05.1994 року. На даний час позивачка є засновником Селянського (Фермерського) господарства «[PERSON]», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, і після смерті батька [PERSON] продовжує здійснювати ведення всієї діяльності та управління Селянського (Фермерського) господарства «[PERSON]», основою діяльності якого є земельна ділянка площею 41,9 га. Позивачка звернулася до державного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус їй відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як при перевірці спадкового майна з'ясовано, що [PERSON] на праві постійного користування мав земельну ділянку площею 49,1 га. з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства, так як згідно ст. 92 Земельного кодексу України вбачається, що право постійного користування не набувається фізичними особами. В зв'язку з чим позивачка змушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача Куйбишевської сільської ради - Денисова В.М. не заперечила проти задоволення позовних вимог. Від відповідача 2 Головного управління Держземагенства в Кіровоградській області надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а також письмові заперечення проти задоволення позовних вимог, зі змісту яких вбачається, що ст. 92 Земельного кодексу України, обмежує перелік суб'єктів права постійного користування земельною ділянкою і не передбачає можливості набуття громадянами такого права в порядку спадкування, а тому оскільки позивачка не відноситься до переліку осіб, що мають право набувати права постійного користування та враховуючи, що з боку Відповідача 2 відсутні будь-які порушення прав, свобод та інтересів позивачки, просять в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, враховуючи наступне. Відповідно до ст.57 ЦПК доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертиз. При цьому, за змістом ст.ст.58,59 ЦПК ці докази мають бути належними (містити інформацію щодо предмета доказування та стосуватись предмета доказування) та допустимими (отриманими у встановленому законом порядку). Згідно з ч.ч.3 та 4 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст.. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування". ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності. д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування". Спадкодавець [PERSON] набув право постійного користування спірною земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства відповідно до діючого на час прийняття рішення (1994 рік) законодавства, а саме ст. 51 Земельного кодексу України в редакції 1990 року, що вбачається з Державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 16.05.1994 року, виданного на ім'я [PERSON] на підставі рішення сесії Бобринецької районної Ради народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області від 31.03.1994 року за № 165 для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.9). Із спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, вбачається, що позивачка [PERSON] своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] Постановою приватного нотаріуса Трошиною С.А. від 12.07.2016 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як при перевірці спадкового майна з'ясовано, що [PERSON] на праві постійного користування мав земельну ділянку площею 49,1 га. з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства, але оскільки зі змісту ст. 92 Земельного кодексу України вбачається, що право постійного користування не набувається фізичними особами, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач [PERSON] є засновником Селянського (фермерського) господарства, бере участь в діяльності Селянського (фермерського) господарства, прийняла спадщину після смерті [PERSON], що вбачається з рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 15.06.2016 рік (а.с. 12-13), за яким за неї визнано права засновника СФГ. У відповідності до ст. 23 Закону України „Про фермерське господарство" успадкування фермерського господарства здійснюється відповідно до закону. Діючим законодавством не передбачене успадкування земельних ділянок, що належали спадкоємцям на праві постійного землеволодіння, але інше майно, як рухоме, так і не рухоме, що належало голові на праві приватної власності, спадкується на загальних засадах, передбачених цивільним кодексом України. Частиною 1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних засадах, із збереженням їх цільового призначення. Тобто, спадкування можливе лише щодо права власності на земельну ділянку. Статтею 6 Земельного Кодексу України в редакції 1992 року зазначено, що громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення: селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибних ділянок), садівництва, дачного і гаражного будівництва. Земельним Кодексом України від 25 травня 2001 року, який набув чинності з 01 січня 2002 року не передбачене право постійного користування земельними ділянками. Тобто, в чинному земельному законодавстві України не передбачено можливості переходу прав постійного користування, посвідченого державним актом, до спадкоємців. У відповідності до ст. 92 Земельного Кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Як вбачається зі змісту Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство» та як чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, не визначає механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкодавцям на праві постійного користування, тому позивач як спадкоємиця майна померлого не може набути право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, а отже, її права не порушені, тому підстав для задоволення позову немає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed