Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

У березні 2014 року позивач [PERSON] звернулась до Жидачівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 11.03.1994 року уклала із ним шлюб від якого мають спільну дочку, що є повнолітньою. Спільне життя із відповідачем не склалось, оскільки сторони не зійшлись характерами, мають різні поглядами на життя, сім"ю. Протягом двох років вони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства, відповідач забрав з квартири до своєї матері все майно, котре вважав своїм, в тому числі мебі та зняв опалення квартири, а тому вважає, що шлюб існує формально і його слід розірвати в судовому порядку, оскільки відповідач у позасудовому порядку відмовляється це зробити. Також просила після розірвання шлюбу залишити їй набуте в шлюбі прізвище [PERSON]. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач, будучи у встановленому порядку повідомлений про час та місце судового розгляду, до суду не з"явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутності не подав, у зв"язку з чим, суд, за згодою позивача, ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], яке видано повторно відділом ДРАЦС РС Жидачівького РУЮ Львівської області 13.02.2014 року, 11.03.1994 року уклали шлюб [PERSON] та [PERSON], актовий запис №03 та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище "[PERSON]"(а.с.4). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, із березня 2012 року не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Позивач не має бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у позивача відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона вправі далі іменуватись вказаним прізвищем.

Outcome: approved