Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Петрівська сільська рада Сватівського району Луганської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та усунення порушень права власності. Позовна заява мотивована тим, що [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 15 квітня 2000 року. В належному їй будинку зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], який фактично не проживає за вказаною адресою більше двох років та з яким шлюб було розірвано рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 10 січня 2005 року. Відповідач у належному [PERSON] будинку фактично не проживає та не бере участі у його ремонті та утриманні, не сплачує комунальні платежі. Позивач за власний кошт підтримує будинок та подвір'я в належному стані, несе усі витрати по сплаті комунальних платежів та ремонту. При звернення до Петрівської сільської ради Сватівського району Луганської області з питання зняття з реєстрації [PERSON] позивачу були надані роз'яснення про необхідність особистої присутності особи, що знімається з обліку та її паспорту для виставлення відмітки про зняття з реєстрації. Таким чином, позивач є власником зазначеного будинку, але своє право як власника вона не може реалізувати в повному обсязі у зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований в [INFO], не є наймачем, не приймає участі в утриманні будинку. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] таким, що втратив право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку. Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 01 листопада 2018 року було відкрито провадження по справі та призначене підготовче судове засідання, та надано відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 28 грудня 2018 року ухвалою суду було закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, суду пояснила, що [PERSON] є її колишнім чоловіком. Будинок вони з відповідачем придбали перебуваючи у шлюбі, який у 2005 році було розірвано рішенням Сватівського районного суду Луганської області, але фактично вони з колишнім чоловіком проживали разом за адресою: [ADDRESS] до 2015 року. В 2015 році відповідач був мобілізований до лав Збройних сил України, в 2016 році [PERSON] забрав з будинку всі свої речі та з того час у вказаному будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в утриманні домоволодіння. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки до суду не повідомив. Представник третьої особи - Петрівської сільської ради Сватівського району Луганської області Кірічок В.О., допитаний, у відповідності до вимог ст. 234 ЦПК України, як свідок, пояснив, що він є головою Петрівської сільської ради. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 2005 року, а потім проживали разом до 2015 року. У серпні 2015 року [PERSON] був мобілізований до лав Збройних сил України. Після закінчення військової служби у 2016 році відповідач [PERSON] не з'явився до сільської ради та не повідомив про те, що повернувся до села, тому з 2015 року свідок не бачив, щоб [PERSON] проживав за місцем реєстрації. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача та близько 20 років знає сім'ю [PERSON]. Сторони проживали разом у [ADDRESS] навіть після розірвання шлюбу. Ій відомо, що за вказаною адресою реєстрації відповідач [PERSON] не проживає з 2016 року, не надає позивачу допомоги по ремонту та утриманню будинку. Суд, заслухавши думку позивача, представника третьої особи, пояснення свідків, проаналізувавши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у відповідності ЦПК України випадках. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони з червня 1990 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 10 січня 2005 року розірвано, але фактично проживали разом до 2015 року. У період шлюбу [PERSON] на підставі договору купівлі -продажу від п'ятнадцятого квітня 2000 року набуто у власність житловий будинок [ADDRESS]. У вказаному будинку зареєстровані позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та їх діти. Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 10 січня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 30.06.1990 року, було розірвано (а.с.17). Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої виконкомом Петрівської сільської ради Сватівського району Луганської області позивач [PERSON] має наступний склад сім"ї: [PERSON], [INFO] - колишній чоловік, [PERSON], [INFO] - син, [PERSON], [INFO] - син (а.с.12). Як вбачається з довідки, виданої Петрівською сільською радою Сватівського району Луганської області - колишній чоловік позивача [PERSON] не проживає у [ADDRESS] з 2016 року (а.с.14). Згідно наданих чеків терміналу ПАТ «Укрпошта» та АТ «Державний ощадний банк України» за 2018 рік, комунальні послуги за адресою [ADDRESS] сплачує [PERSON] (а.с.18-21). Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] розподіл спільного майна подружжя не було проведено. Таким чином, під час розгляду справи було встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], Сватівського району, Луганської області є спільним сумісним майном набутим подружжям у шлюбі, отже, відповідач є співвласником вказаного будинку. Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на момент набуття житлового будинку [ADDRESS], Сватівського району, Луганської області у власність, встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що будинок є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі. Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд вважає, що відповідач не втратив право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутнім в будинку за місцем своєї реєстрації понад два роки, не свідчать про відмову [PERSON] від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього. Сам факт незвернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов'язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність. На підставі викладеного, суд вважає, що позовну заяву слід залишити без задоволення.

Outcome: dismissed