Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в остаточно уточненій редакції якого просила визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя та поділити дану квартиру, визнавши за нею право власності на 1/2 частину даної квартири в порядку поділу майна подружжя, а також стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 4500 грн., та судовий збір в сумі 2000 грн.. В обґрунтування позову посилалася на те, що 01.10.1992 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого у 2000 році подружжям за спільні кошти було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], проте право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем. Шлюб з відповідачем було розірвано 02.05.2006 року. Позивачка зазначала, що дана квартира придбана в період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду із відповідним позовом. До судового засідання позивачка не з'явилася, проте присутня її представник [PERSON], що діяла на підставі довіреності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просивши суд про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені вище. Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не подав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд, за згодою представника позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши представника позивачки, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбу з 01.10.1992 року, що підтверджено довідкою про укладення шлюбу, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Шлюб розірвано 10.04.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу [NUMBER], копія якого знаходиться в матеріалах справи. Судом отримано з Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради, інформацію відповідно до якої згідно з матеріалами інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу. Також суду надано копію договору купівлі - продажу від 31.07.2001 року, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] Тобто вищевказана квартира була придбанна під час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма права, передбачена ст. 60 СК України, створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності і це означає, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В розумінні ч.ч.1, 2 ст. 70 СК України, спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, сторони мають рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), не залежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог ст.ст. 70-71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому суд зазначає, що відповідно до роз'яснень, що містяться у п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України. В судовому засіданні не встановлено домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що доводи позивачки є обґрунтованими, знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, не спростовані відповідачем, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі в межах позовних вимог. Підлягають задоволенні вимоги про сплаті витрат на правову допомогу, які підтверджені документально. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved