overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що від подружнього життя з відповідачем мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який знаходиться на повному її грошовому утриманні. На даний час вона перебуває у декретній відпустці, коштів, які утримує на дитину ледь вистачає на її утримання, на її забезпечення коштів взагалі не має. Угоди про добровільну сплату аліментів на її утримання з відповідачем не досягнуто, у зв"язку зч им просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів, до досягнення дитиною трирічного віку. 25.03.2019 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком направлялась рекомендованими листами за місцем реєстрації відповідача, з одночасним розміщенням оголошення про розгляд справи на сайті суду. У встановлений строк відповідач відзив на позов та будь-яких клопотань пов`язаних з розглядом справи не подав. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони з 18.11.2017 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги від чоловіка. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Доказів про надання відповідачем в добровільному порядку достатнього розміру коштів на утримання дружини суду не подано. Відповідно до ст.84 Сімейного Кодексу України, дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. \~ \~ \~ \~Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень . \~ \~ \~ \~Позивач в обгрунтування своїх позовних вимог щодо можливості сплати відповідачем аліментів на її утримання в розмірі 1/4 частки всіх видів доходу, щомісячно, жодних доказів не подала, тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, з врахуванням обставин, визначених ст.182 Сімейного кодексу України та поданих сторонами доказами, а саме в розмірі 1\\6 частки доходу . Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що від подружнього життя з відповідачем мають неповнолітню доньку [PERSON] Васілісу Володимирівну, [INFO]. Вона в даний час не працює, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку. Відповідач проживає окремо від сімї, є приватним підприємцем і отримує стабільний дохід, однак матеріальної допомоги на утримання дружини не надає. Просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 500 гривень щомісячно, до досягнення донькою трирічного віку. Позивач письмово повідомила про розгляд справи у її відсутності, заявлені вимоги підтримала. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом направлення судового виклику за місцем реєстрації та розміщенням оголошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет (веб-адреса Коростенського міськрайонного суду Житомирської області krm.zt.court.gov.ua, Е-mail inbox@krm.zt.court.gov.ua). За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони з 19.01.2017 року перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя мають неповнолітню доньку [PERSON] Васілісу Володимирівну, [INFO], батьком якої є відповідач, що стверджується свідоцтвом про народження серії І-АМ №361102. Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у зв"язку з чим потребує матеріальної допомоги від чоловіка. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Доказів про надання відповідачем в добровільному порядку достатнього розміру коштів на утримання дружини суду не подано. Відповідно до ст.84 Сімейного Кодексу України, дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матерального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. З врахуванням наведеного, а також обставин, визначених ст.182 Сімейного кодексу України суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на її утримання до досягнення малолітньою дитиною трирічного віку. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що від спільного проживання з відповідачем мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на її утриманні. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, у звязку з чим просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття. Позивач письмово повідомила про розгляд справи у її відсутність. Відповідач про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який знаходиться на утриманні позивача. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Доказів про надання відповідачем в добровільному порядку достатнього розміру коштів на утримання сина суду не подано. Дані щодо наявності у відповідача інших утриманців в справі відсутні. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів, згідно ст.182 Сімейного кодексу України, \~ суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших утриманців, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст.183 Сімейного кодексу України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. \~\~ Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбаченихст.184 Сімейного кодексу України. З врахуванням наведеного суд вважає, що відповідач зобов"язаний та має можливість надавати позивачу матеріальну допомогу на утримання сина в розмірі 1/4 частки доходу, щомісячно . На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому зазначила, що є власником квартири [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрована відповідач, яка більше семи років за заначеною адресою не проживає. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням знятись з реєстрації, однак в добровільному порядку питання не було вирішено. Рішенням суду просить визнати [PERSON], [INFO] року такою, що втратила право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] В судове засідання сторони не з"явились, через канцелярію суду подали заяви в яких зазначили свою позицію з приводу позовних вимог та можливість розгляду справи у їх відсутності. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що позивач одноособово є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом на право власності на житло [NUMBER] виданого Коростенським виконкомом міської ради народних депутатів 21.10.1996 року. З довідки Органу самоорганізації населення - Спілки голів окружних будинкових, вуличних комітетів №1410 від 15.08.2018 року слідує, що в належному позивачу на праві власності житловому приміщенні зареєстрована онука [PERSON], яка з грудня 2011 року в квартирі [ADDRESS] не проживає. В матеріалах справи відсутні докази про те, що відповідач користується спірним житлом, приймає участь в його утриманні, сплачує комунальні послуги. З акту, засвідченого Органом самоорганізації населення - Спілкою голів окружних будинкових, вуличних комітетів та сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] слідує, що [PERSON] з грудня 2011 року за адресою:[ADDRESS] не проживає, на даний час її місцезнаходження невідоме. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, що передбачено ч.1 ст.391 ЦК України. В розумінні зазначених норм законодавства, позивач має право на захист свого права власності. Підстави втрати права користування житлом визначені ст. 405 ЦК України. З огляду на встановлені обставини, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги власника майна та визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 03.06.1995 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя з відповідачем не склалось, причиною розпаду сім"ї стала різниця характерів, відсутність взаємопорозуміння, втрата почуття кохання та взаємоповаги. Подальше життя з відповідачем вважає неможливим, тому просить шлюб розірвати. Одночасно просила стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору. В судове засідання сторони не з'явилися. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує і просить їх задоволити. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У зв'язку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 03.06.1995 року, який був зареєстрований Михайлівською сільською радою Коростенського району Житомирської області, актовий запис №8. Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає в подальшому підтримувати з відповідачем подружніх та сімейних стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Спір щодо визначення місця проживання дітей сторонами не порушувався. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 05.03.2016 року перебуває в шлюбі з відповідачем від якого мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], яка знаходиться на її утриманні. На даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги, однак відповідач не надає їй матеріальної допомоги в добровільному порядку, тому просить рішенням суду стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розімрі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до її повноліття, а також на своє утримання в розмірі 1/6 частини доходів відповідача, до досягнення дитиною трирічного віку. Сторони до суду не з"явились, письмово повідомили про розгляд справи у їх відсутності, позивачка позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві, відповідач позов визнає. За таких обставин справу розглянуто у відсутність сторін, без фіксації технічними засобами, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 05.03.2016 року. Від подружнього життя мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. На даний час позивачка не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.8). Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Доказів про надання відповідачем в добровільному порядку достатнього розміру коштів на утримання доньки суду не подано. Відповідно до ст.ст.180, 182 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, а розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів, згідно ст.182 Сімейного кодексу України, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших утриманців, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач працездатного віку, працює, інших утриманців не має. Відповідно до ст.84 Сімейного Кодексу України, дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. З врахуванням наявних в справі доказів та позиції відповідача, який в наданій суду заяві зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 05.08.2009 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки між ними постійно виникають непорозуміння і сварки, у зв"язку з чим вони припинили спільне проживання, тому вважає, що шлюб існує лише формально і просить його розірвати. Спору щодо визначення місця проживання дитини між ними не існує. Позивач письмово повідомила про можливість розгляду справи у її відсутності. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, тому, відповідно до ст.74 ЦПК України, вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 05.08.2009року, який був зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області, актовий запис № 281. Від подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони не підтримують подружніх стосунків і намірів підтримувати їх в подальшому не мають, тому суд вважає, що шлюб слід розірвати. При цьому судом не вирішується питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін, оскільки дане питання сторонами не порушувалось. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 05.10.2007 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки між ними постійно виникають непорозуміння і сварки,\~так як відповідач проявляє до неї неповагу. Вони не можуть знайти спільної мови між собою, у звязку з чим фактично припинили шлюбні відносини, проживають окремо і спільного господарства не ведуть, тому шлюб носить формальний характер у зв"язку з чим просить шлюб розірвати. Сторони письмово повідомили про розгляд справи у їх відсутність, надали письмові заяви в яких зазначили свою позицію з приводу позовних вимог. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 05.10.2007 року, який був зареєстрований виконавчим комітетом Холосненської сільської ради Коростенського району Житомирської області, актовий запис №4. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати подружніх стосунків. Спору щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей між сторонами не має. Відповідно до ч.1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 06.09.2008 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], 13.11.2011 року народженння. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки між ними постійно виникають непорозуміння і сварки, у зв'язку з чим вони припинили спільне проживання, тому вважає, що шлюб існує лише формально і просить його розірвати. Дітей просить залишити проживати з нею. Сторони письмово повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутність, у зв'язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 06.09.2008 року, який був зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Коростенського міськрайонного управління юстиції в Житомирській області, актовий запис №344. Від подружнього життя сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], 13.11.2011 року народженння. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони не підтримують подружніх стосунків, проживають окремо, мають окремий бюджет і примирення не бажають. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити\~\~шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей сторін суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та \~роз"ясненнями \~п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання \~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved