Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

У квітні 2016 року ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» звернулось з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути заборгованість за договором кредиту у сумі 51169,18 швейцарських франків, що складається з заборгованості за кредитом в сумі 38850,00 швейцарських франків, заборгованість за процентами в сумі 12319,18 швейцарських франків та пеню за прострочення сплати кредиту та процентів у розмірі 685523,75 грн. Заявлені позовні вимоги АТ « Укрексімбанк» обґрунтував тим, що між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 7607С29 відповідно до умов якого, банк надав [PERSON] кредит у розмірі 65432,09 швейцарських франків для оплати пайової участі у будівництві житла з кінцевою датою погашення 29.12.2020 року. Однак, з 16.04.2013 р. зобов'язання по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за їх користування [PERSON] не виконуються у зв'язку з чим утворилась заборгованість. В травні 2016 року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» про захист прав споживачів та визнання договору та рахунку для зарахування кредиту недійсним, посилаючись на те, що банк уклав кредитний договір про надання кредиту у швейцарських франках, але протиправно надав кредит у національній валюті у розмірі 265000,00 гривень та скоїв кримінальне правопорушення по легалізації швейцарських франків, здобутих злочинним шляхом. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 травня 2016 року зустрічний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано недійсним кредитний договір від 24.05.2007 р. № 7607С29, що укладений між ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та [PERSON] У задоволенні решти зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовлено. У задоволенні позовних вимог ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» про стягнення боргу відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Державний експортно- імпортний банк України» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити первісний позов ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» та відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору. В апеляційній скарзі ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки природі кредитного договору, істотним умовам кредитного договору. Суд першої інстанції не розмежовує поняття укладеного кредитного договору, виникнення прав та обов'язків у сторін на підставі укладеного кредитного договору, повне чи часткове виконання узгоджених сторонами умов кредитного договору. Ці фактори вплинули на визнання кредитного договору недійсним. Позивач зазначає, що суд не надав належної правової оцінки долученим до матеріалів справи рішенням судів, що вступили в законну силу та випливають із спірного кредитного договору. Апелянт зазначає, що суд не зважив, що при укладенні кредитного договору сторони дійшли взаємної згоди щодо всіх істотних умов, зі змістом договору [PERSON] був ознайомлений, про що свідчить його підпис. Перед укладенням договору він був повідомлений про всі умови кредитування, передбачені ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». [PERSON] не скористався правом на відкликання згоди на укладення кредитного договору згідно з ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та протягом тривалого часу вносив кошти на погашення кредитного зобов'язання. Причина оспорювання [PERSON] кредитного договору є не обман [PERSON] щодо валюти кредитування, а різке здороження обслуговування валютних кредитів через знецінення національної валюти. Позивач зазначає, що [PERSON], як споживач, отримав усю необхідну інформацію щодо кредитування, уклав та підписав кредитний договір та отримав як кінцевий результат трикімнатну квартиру, а якщо банком не вірно проводиться облік банківських операцій, це є підставою для застосування інших видів відповідальності, а не цивільно-правової. Апелянт зазначає, що судом не застосовано строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] про недійсність кредитного договору, в той час, як підставою його вимог є визнання недійсним кредитного договору з нечесної підприємницької діяльності банку. [PERSON] не звертався до банку щодо зміни умов кредитування, а одразу почав агресивні дії по визнанню правочинів недійсними. Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам не відповідає рішення суду першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Укрексімбанк» та задовольняючи зустрічні позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи кредитний договір, позивач застосував щодо відповідача обман з приводу наявності в нього необхідної суми швейцарських франків і, як наслідок цього з приводу наявності в нього законного права на укладення договору, що є нечесною підприємницькою практикою і, в силу вимог ст. 19 Закону № 1023-XII безумовною підставою для визнання договору недійсним. Проте такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Судом встановлено, що 24.05.2007 року сторони уклали Договір про надання позивачем [PERSON] кредиту в сумі 65432.09 швейцарських франків, що становить 265 000 грн. на оплату пайової участі у будівництві житла - трикімнатної квартири, розташованої в будинку [ADDRESS], строком до 29.12.2020, зі сплатою за користування кредитними коштами не менше 10.24% річних. Саме 265 000 гривень було перераховано банком для інвестування коштів у будівництво квартири і у 2008 році [PERSON] оформив право власності на трикімнатну квартиру. На ім"я [PERSON] банком було відкрито гривневий поточний рахунок для сплати ним заборгованості по кредиту. На виконання умов укладеного договору [PERSON] до квітня 2013 року сплачував кошти в погашення кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів, зокрема, є договори та інші правочини. За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів". Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д)орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є)варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору суд першої інстанції зробив висновок про те, що банк застосував обман з приводу наявності у нього необхідної суми швейцарського франку, однак не зазначив в чому саме полягає нечесна підприємницька діяльність. Крім того, суд не навів в чому саме полягають умисні дії банку щодо обману [PERSON]. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод до Договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору. За таких підстав оскільки підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За викладених обставин висновок суду про наявність підстав для визнання кредитного Договору недійсним не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. В той же час, враховуючи положення ст. 4 ЦПК України щодо здійснення правосуддя, захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб у спосіб, визнаний законами України, враховуючи, що на час надання кредиту в банку були відсутні швейцарські франки в необхідному розмірі, що підтверджено висновком експертизи, копія якої міститься в матеріалах справи та платіжними дорученнями на купівлю [PERSON] іноземної валюти, враховуючи що споживач є слабкою стороною у договорі, апеляційний суд приходить до висновку, що умови укладеного кредитного договору та фактичне надання [PERSON] кредиту в гривні і обов'язок сплатити відповідачем заборгованості у швейцарському франку, дає підстави апеляційному суду дійти до висновку про часткове задоволення вимог первісного позивача та стягнення з відповідача заборгованості в національній валюті - гривні, виходячи з наведеного вище. При цьому апеляційний суд вважає, що вимоги [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину згідно ст. 1057-1 ЦК України та відповідно вимоги про повернення на його користь 58176, 67 швейцарських франків по заяві, поданій ним 24.10.2016 року - під час розгляду справи апеляційним судом, не можуть бути задоволені, з наступних підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Однак, під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони не заявляли таких вимог про застосування наслідків недійсності правочину, до того ж, перевіряючи справу в меж доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, про незаконність рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог зустрічного позову щодо недійсності кредитного договору. Також, апеляційний суд враховує, що підписавши у 2007 році договір про надання кредиту, позичальник [PERSON] погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції, яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також те, що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». На протязі тривалого часу [PERSON] сплачував кошти в погашення отриманого кредиту, які зараховувались позивачем - АТ на гривневий рахунок. [PERSON] тримав у власність квартиру за кредитні кошти банку, яких на час укладення договору купівлі-продажу квартиру у [PERSON] не було у достатньому розмірі. Проте курс іноземної валюти до гривні після укладеного договору почав різко змінюватися і [PERSON] неодноразово звертався до банку з проханням конвертувати швейцарські франки у гривню, про що свідчать копії листів [PERSON] до АТ та Національного банку України, навпаки, банк направляв на адресу відповідача листи з вимогою сплатити заборгованість, а у випадку не виконання - звернути стягнення на квартиру. Таким чином апеляційний суд вважає, що надавши відповідачу кредитні кошти в національній валюті, відкривши поточний рахунок для зарахування сплачених коштів у національній валюті але зобов"язавши споживача здійснювати оплату в іноземній валюті, банк здійснював свої діяльність не прозоро, що на думку апеляційного суду дає підстави для вирішення частково заявлених банком вимог і стягнення заборгованості по кредиту саме в національній валюті - гривні. На пропозицію апеляційного суду позивач надав розрахунок сплати відповідачем коштів у національній валюті - гривні. Відповідно до наданого розрахунку [PERSON] сплатив 190459 грн. 39 коп. в погашення заборгованості по кредитному договору, та 219608 грн. 56 коп. процентів за користування кредитом, а тому різниця між отриманими кредитними та сплаченими коштами по кредиту підлягає стягненню на користь позивача з відповідача [PERSON] в розмірі 74 540 грн. 61 коп., з розрахунку: 265 000 грн. - 190459, 39 грн. В той же час, однією з істотних умов укладання кредитного договору, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, яка є однією з форм цивільно-правової відповідальності. Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК стягнення сум (процентів) за ст. 1048 ЦК є платою (винагородою) за користування грошовими коштами. Проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 10561 ЦК України, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність з розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. А тому відповідно до розрахунку банку, за час прострочення сплати заборгованості по процентах, нарахованих з 01.03.2013 року по 28.03.2016 року, з відповідача підлягає стягненню 106 560, 91 грн., враховуючи що саме з вини банку утворилась заборгованість, яку споживач, який не працює і перебуває на пенсії фізично не має можливості заплатити, іншого житла не має і проживає один, а курс швейцарського франку саме на березень 2013 року становив 8,56 (12319,18 шв. ф. х 8,56). Вирішуючи питання про стягнення пені, нарахованої АТ «Укрексімбанк» за порушення строків погашення кредиту в розмірі 685 523 грн. 75 коп., за період з 30.03.2015 року по 16.03.2016 року, апеляційний суд виходить з того, що такий розмір значно перевищує розмір збитків банку, а тому нарахований розмір неустойки підлягає зменшення відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України. Крім того, на думку суду заслуговують на увагу істотні обставини справи, викладені в даному рішенні, усталена судова практики про те, що істотними обставинами в розумінні ст. 551 ЦК можна вважати ступінь виконання зобов'язання боржником, доведений матеріалами справи тяжкий майновий стан боржника, інші інтереси сторін (а не лише боржника). За таких підстав, враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що на користь банку з відповідача підлягає стягненню 75 000 грн. пені, який дорівнюється заборгованості за кредитом, тобто, розміру збитків. Загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню на користь банку становить 256 101 грн. 52 коп. з розрахунку: 74 540 грн. 61 коп. + 106 560, 91 грн. + 75 000 грн. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення відшкодовуються понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених вимог. Оскільки позовні вимоги АТ задовольняються частково, то в межах задоволених вимог з [PERSON] на користь АТ «Державний експортно-імпортний банк України» підлягає стягненню 8067 грн. 19 коп. в повернення сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції (3841 грн.52 коп. + 4225грн. 67 коп.).

Outcome: partial