Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

У квітні 2021 року позивачка звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.04.2020 року наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 09.04.2020 №25 к/тр її було призначено на посаду заступника начальника відділу інноваційних та інвестиційних проектів ДІФКУ. 15.06.2020 року наказом від 15.06.2020 №50 к/тр її було переведено на посаду начальника відділу підтримки винаходів ДІФКУ, яку і обіймала на момент звільнення. Позивачка зазначає, що жодних нарікань щодо якості виконання нею своїх посадових обов`язків від керівництва установи за весь час роботи у ДІФКУ вона не отримувала, до дисциплінарної відповідальності не притягалась. Позивачка зазначає, що вона є членом первинної профспілкової організації ДІФКУ, 23.07.2020 була обрана членом профспілкового комітету, а з 04.02.2021 року є заступником голови ППО ДІФКУ. 17.12.2020 року відповідач вручив їй повідомлення №12 про заплановане вивільнення, в якому повідомлялось про те, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скороченням чисельності штату працівників ДІФКУ її буде звільнено 10.03.2021 з посади начальника відділу підтримки винаходів на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. У повідомленні також повідомлялось, що ДІФКУ буде вживати заходи для її подальшого працевлаштування відповідно до освіти, кваліфікації та досвіду роботи. Позивачка зазначає, що до моменту звільнення відповідач так і не запропонував їй жодної роботи в установі. 17.02.2021 року відповідач направив лист-подання у якому просив надати згоду на звільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. У відповідь на лист відповідача виборний орган ППО ДІФКУ відмовив відповідачу у її звільненні. Позивачка зазначає, що якщо порівняти штатні розписи відповідача, то дійсно мало місце скорочення штату працівників на 8 штатних одиниць. Враховуючи вищевикладене, просить суд, визнати протиправним та скасувати наказ про припинення трудового договору. Поновити її на роботі. Зобов`язати відповідача запропонувати їй рівнозначну посаду. Стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.03.2021 року по останній день вимушеного прогулу (включно) виходячи з середньоденної заробітної плати у розмірі 1417,36 грн/день. Покласти на відповідача судові витрати. Згідно відзиву на позовну заяву відповідач зазначає, що [PERSON] працювала начальником відділу підтримки винаходів з 15.06.2020 по 10.03.2021 року, який був створений, згідно з реалізацією експериментального проекту з організації діяльності фонду державного стимулювання зразків, затверджений постановою Кабінету Міністрів України зі змінами від 27.12.2019 року №1163, з кінцевою датою реалізації проекту до 30.09.2020 року. Відповідач зазначає, що проект реалізувався 31.12.2020 року. Відповідно до наказу установи від 09.12.2020 №123 «Про заходи щодо змін в організації виробництва і праці в Державній інноваційній фінансово-кредитній установі» у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників, визначено упорядкувати організаційну структуру та штатну чисельність ДІФКУ за рахунок скорочення структурних підрозділів, посад та кількості штатних одиниць для кожної посади. Відповідач зазначає, що дійсно ППО ДІФКУ листом від 22.02.2021 №6/21 не надала згоди установі на звільнення позивача. 03.03.2021 року установа повторно звернулась до ППО ДІФКУ з необхідністю дати обґрунтовану відповідь щодо можливості припинення трудового договору з [PERSON] , оскільки вважає попередню відповідь недостатньо обгрунтваною. ППО ДІФКУ відповідь в установлений законодавством строк не надало. Відповідач зазначає, що в установі було 2 вакантні посади: водій транспортних засобів та директор представництва у м. Львів. Оскільки обидві вакантні посади не відповідають кваліфікації та досвіду [PERSON] тому не були їй запропоновані. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позову. 23.04.2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 65). Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України, визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У Відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що наказом №56 к/тр про припинення трудового договору звільнено [PERSON] з 10.03.2021 року з посади начальника відділу підтримки винаходів у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників (пункт 1 стаття 40 КЗпП України). Підстава звільнення: Наказ ДІФКУ від 09.12.2020 року №123, попередження [PERSON] від 17.12.2020 року №12 (а.с. 22). Судом встановлено, що 17.12.2020 [PERSON] була належним чином повідомлена про заплановане вивільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 10.03.2021, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (а.с. 45). Судом встановлено, що згідно протоколу засідання комісії з визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення від 05.01.2021 року визначено перелік осіб, які мають переважне право на залишення на роботі або щодо яких встановлено обмеження на звільнення, серед яких зазначена [PERSON] (а.с. 47). Судом встановлено, що згідно подання №08-86/21 від 17.02.2021 року, яке було направлено на адресу Голови Первинної профспілкової організації Державної інноваційної фінансово-кредитної установи в.о. голови правління просив надати згоду на звільнення працівників, в тому числі [PERSON] (а.с. 52). Судом встановлено, що згідно листа Голови профкому первинної профспілкової організації ДІФКУ від 22.02.2021 року зазначає, що ст. 42 КЗпП встановлено категорії працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, у зв`язку із скороченням чисельності чи штату. Установою мало бути враховане переважне право на залишення на роботі [PERSON] . При цьому, зазначено, що вона має двох утриманців, у т.ч. неповнолітнього, та в її сім`ї немає інших працівників з самостійним заробітком. Попередження про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва [PERSON] було вручено роботодавцем 17.12.2020 під час її перебування на лікарняному, що є неприпустимим. Крім того, [PERSON] при наявності відповідних вакансій, що відповідають її фаховому рівню та досвіду, як під час вручення попередження про звільнення так і протягом наступних двох місяців в боку установи жодної пропозиції не зроблено. [PERSON] є заступником голови ППО ДІФКУ та обрана членом вибірного профспілкового органу до 2023 року. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗПП України, звільнення окремих категорій працівників не допускається. Зокрема працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства. Згідно частини 4 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, який він обирався. З огляду на вищевикладене, ППО ДІФКУ не надає згоди на звільнення [PERSON] відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 53). Судом встановлено, що згідно довідки про доходи [PERSON] її заробітна плата за січень 2021 року склала 27672,50 грн., за лютий 27604,65 грн. (а.с. 60). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У ч.2 ст. 40 КЗпП України, зокрема зазначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Судом встановлено, що відповідачем на підтвердження своїх заперечень не надано переліку вакантних посад ДІФКУ. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до ч. 3 ст. 41 ЗУ «Про професійні спілки", їх права та гарантії діяльності», звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок). Судом визнається також обгрунтованою і відмова у звільненні [PERSON] , яка надана професійною спілкою, а відтак працедавцем також і з причини ігнорування вказаної відмови було порушено порядок звільнення [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] було звільнено з порушенням вимог законодавства. Відповідно до ч.1,2 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи той факт, що судом встановлено факт незаконного звільнення [PERSON] , у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України, остання має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачем надано наступний розрахунок: 55277,18:39=1417,36 грн. * 73= 103467,28 грн. (фактична заробітна плата за останні два місяці : кількість фактично відпрацьованих робочих днів за останні два місяці роботи кількість днів вимушеного прогулу) Відповідачем не надано спростування вказаного розрахунку чи контррозрахунку, а відтак вказана вимога позивача підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь Держави судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved