Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

У вересні 2015 року позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із даним позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] в обґрунтування якого вказав наступне. 25.05.2012 р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1401/0908/71-040, згідно якого банк надав останній кредит у розмірі 42 700 доларів США, зі строком користування - до 25.09.2033 р., та зі сплатою за користування кредитними коштами 11,9% річних. Крім цього, на забезпечення належного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 26.09.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 1401/0908/71-040-Р-1, за яким останній зобов'язався відповідати солідарно з позичальником [PERSON] за належне виконання нею зобов'язань за кредитним договором. Через неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, починаючи з 28.07.2015 р. виникла заборгованість зі сплаті платежів на погашення кредиту та сплаті відсотків. Посилаючись на викладене, позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку кредитну заборгованість станом на 28.07.2015 р. на загальну суму 452 522,69 грн. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явилися, надали суду свої письмові заперечення, в яких просили відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів фактичної видачі позичальнику кредиту у розмірі, визначеному у кредитному договорі, а отже не доведений факт набуття права вимоги до позичальника. Відповідач [PERSON] та його представник також у судове засідання не з'явилися, в своїх запереченнях просили відмовити у задоволені позову з тих підстав, що позивач не направляв [PERSON] вимоги про погашення заборгованості як до поручителя та пропустив встановлений законом шестимісячний строк для звернення із такою вимогою. Суд, дослідивши зібрані по справі письмові докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 25.05.2012 р. між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1401/0908/71-040, згідно якого банк надав останній кредит у розмірі 42 700 доларів США, зі строком користування до 25.09.2033 р., та зі сплатою за користування кредитними коштами 11,9% річних (а.с.5-13). На забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, 26.09.2008 р. між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 1401/0908/71-040-Р-1 (а.с. 22-23), за яким останній зобов'язався відповідати солідарно з позичальником [PERSON] за належне виконання нею зобов'язань за кредитним договором, що визначені у п. 1, 2 даного договору. Пунктом 4 договору поруки визначені боргові зобов'язання боржника [PERSON], за невиконання яких несе відповідальність поручитель [PERSON], тобто всі зобов'язання боржника перед банком по сплаті останньому будь-яких сум, що виникають згідно з положеннями кредитного договору, як це визначено кредитним договором, у тому числі щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, неустойки (пені, штрафів), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодування можливих збитків та виконання інших умов кредитного договору в повному обсязі. Згідно ст. 11 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, із договорів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання відсотків встановлюється договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049, ст. 1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитодавцю кредит у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 3.1, 3.3 кредитного договору визначено, що погашення кредиту здійснюється позичальником шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № 223390493466001 щомісячно, через касу банку згідно Додатку 1, що є невід'ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. Проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником через касу банку на рахунок нарахованих відсотків № 22384049346001 щомісячно в період з 01 по 10 число включно, за попередній календарний місяць; проценти, нараховані за останній календарний місяць фактичного користування кредитом, сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту. Через неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 28.07.2015 року виникла заборгованість зі сплати платежів на погашення кредиту та сплати відсотків в розмірі 452 522,69 грн., із яких: - 373 642,33 грн. - тіло кредиту; - 78 880,37 грн. - відсотки. При цьому, із наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості (а.с. 105) вбачається, що останній платіж за кредитним договором був зроблений позичальником у лютому 2014 р., і після цієї дати будь-яких інших платежів зроблено не було. Частиною першою ст. 553 ЦК України визначено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України). Підстави припинення поруки визначені у ст. 559 ЦК України, згідно п. 4 цієї статті порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Зі змісту договору поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 10) про його дію до повного виконання боржником своїх зобовязань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки таке суперечить визначенню строків, що міститься у ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений, і таким строком є строк повного погашення кредиту, тобто 25.09.2033 року. При цьому строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 р. у справі № 6-6цс14. За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 28.02.2014 року і протягом наступних шести місяців. Однак позивач пропустив цей строк та звернувся до суду із даним позовом лише 04.09.2015 року З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення суми кредитної заборгованості лише з відповідача [PERSON] як з позичальника, а у задоволенні вимог позивача про стягнення кредитної заборгованості з відповідача [PERSON] як з поручителя, суд вважає необхідним відмовити за припиненням строку дії поруки. Позивач відповідно до п. 22 ст. 5 ЗУ про судовий збір", від сплати судового збору звільнений, тому на підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави судові витрати у розмірі 4 525,00 грн., крім цього, при подачі апеляційної скарги позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1378,00 грн., якій суд вважає необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача. На підставі викладеного та користуючись ст.ст. 10, 11, 60, 214, 215 ЦПК України, суд -

Outcome: partial