Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі зі своїм померлим чоловіком [PERSON] та сумісно з ним проживала на момент його смерті за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою за вих.№ 158 від 15.05.2020 pоку, виданої головою квартального комітету № 14 м.Нікополя та домовою книгою щодо прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] . [INFO] її чоловік [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області. Після смерті чоловіка залишилась спадщина, яка складається з: житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 66,1 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай (літ.«Б»), підвал (літ.«В»), гараж (літ.«Г»), що розташовані на неприватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] та рухомого майна: легкового автомобіля OPEL ASTRA 2005 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] . Вищевказаний житловий будинок з надвірними будівлями були побудовані на виділеній земельній ділянці та на підставі рішення Нікопольського міської ради народних депутатів № 271 від 24.05.1985 року прийняті в експлуатацію та зареєстровані, що підтверджується витягом з рішення Нікопольської міської ради народних депутатів № 271 від 24.05.1985 року та технічним паспортом. У встановлений законодавством шестимісячний строк вона звернулася до приватного нотаріуса Гульбандян Людмили Вікторівни з заявою про прийняття спадщини. Зважаючи на те, що на момент смерті вона фактично сумісно поживала з померлим спадкодавцем з 1963 року, що підтверджується записами у домовій книзі та відміткою у її паспорті щодо реєстрації шлюбу та реєстрації постійного місця проживання за адресою: [ADDRESS] . 13 квітня 2020 року вона звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Новікова Ігоря Миколайовича, яким 14 квітня 2020 року винесено постанову за вих. № 42/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що нею не надано правовстановлюючого документу на житловий будинок та свідоцтва про шлюб, що унеможливлює встановлення шлюбних відносин. Крім неї, спадкоємцями першої черги є їх діти: син [PERSON] та донька [PERSON] , які не звертались з заявами про прийняття спадщини та не проти прийняття спадщини нею. Свідоцтво про шлюб, який був зареєстрований 18.05.1963 року відділом ЗАГСу м.Тейково Івановської області РСФСР, дійсно, не збереглось, але весь цей час вона зі своїм чоловіком [PERSON] перебувала у шлюбі, що підтверджується відміткою у її паспорті про реєстрацію шлюбу та сумісно проживала і вела спільне господарство зі своїм чоловіком увесь час та на момент його смерті, що підтверджується довідкою за вих. № 158 від 15.05.2020 pоку, виданою головою квартального комітету № 14 м.Нікополя. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, спадщину після смерті чоловіка вона прийняла, згідно положень ч.3 ст.1268 ЦК України. Відповідно до пункту 21 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Отже, вважає, що є факт її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з червня 1963 року по день його смерті, тобто, по [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення цих фактів. На підставі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. За ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, вважає, що відмітка у паспорті про реєстрацію її постійного місця проживання в будинку [ADDRESS] дає можливість встановити факт її спільного проживання з померлим спадкодавцем [PERSON] з червня 1963 року по день його смерті - [INFO] , тобто, понад п`ять років. Тому вважає, що набула право на спадкування після смерті [PERSON] як спадкоємець четвертої черги за законом. За таких обставин й звернулась до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи за своєї відсутності. Позивачка позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити (а.с.81). Відповідачі проти задоволення позову не заперечували (а.с.80, 82). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як встановлено судом, позивачка по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та сумісно з ним проживала на момент його смерті за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-12). [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер (а.с.6). Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складається з: житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 66,1 кв.м., з надвірними будівлями та спорудами: сарай (літ.«Б»), підвал (літ.«В»), гараж (літ.«Г») (а.с.13-18), що розташовані на неприватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] та рухомого майна: легкового автомобіля OPEL ASTRA 2005 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] (а.с.19). Вищевказаний спадковий житловий будинок з надвірними будівлями були побудовані на виділеній земельній ділянці та на підставі рішення Нікопольської міської ради народних депутатів № 271 від 24.05.1985 року прийняті в експлуатацію та зареєстровані (а.с.18). У встановлений законодавством шестимісячний строк позивачка звернулася до приватного нотаріуса Гульбандян Л.В. з заявою про прийняття спадщини. Однак, 14.04.2020 року отримала постанову за вих. № 42/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що нею не надано правовстановлюючого документу на житловий будинок та свідоцтва про шлюб, що унеможливлює встановлення шлюбних відносин (а.с.4). Крім позивачки, спадкоємцями першої черги є їх діти: син [PERSON] та донька [PERSON] , які не звертались з заявами про прийняття спадщини та не проти прийняття спадщини позивачкою. Свідоцтво про шлюб, зареєстрований 18.05.1963 року відділом ЗАГСу м.Тейково Івановської області РСФСР у позивачки не збереглось, але її перебування у шлюбі з [PERSON] підтверджується відміткою у паспорті позивачки (а.с.55-56). Крім того, позивачка сумісно проживала і вела спільне господарство зі своїм чоловіком увесь час до моменту його смерті (а.с.7-12). Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі же охоплення за заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені законодавством України. Згідно ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, спадщину після смерті чоловіка позивачка прийняла, згідно положень ч.3 ст.1268 ЦК України. Відповідно до пункту 21 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Отже, факт спільного проживання позивачки по справі однією сім`єю зі спадкодавцем [PERSON] з червня 1963 року по день його смерті (тобто, по [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] доведений матеріалами справи. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку встановлення цих фактів. На підставі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному Законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved