Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів та просила визнати недійсною відмову [PERSON] від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , що була подана у 2016 року до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори КМНО як таку, що вчинена під впливом обману, тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НВХ №10-542, виданим 09.09.2016 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори КМНО Іванець О.О. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори КМНО Іванець О.О. 09.09.2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.09.2016 року. Встановити факт, що квартира [ADDRESS] є сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] . Визначити, що частка померлого [PERSON] , померлого [INFO] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила 1/2 її частину. Визнати з [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що у 2005 році нею та її чоловіком [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] . У 2009 році [PERSON] та [PERSON] розлучилися та у 2016 році [PERSON] помер. Зазначила, що вона в у встановлений строк звернулась до нотаріуса, де стало відомо, що Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу на підставі заяви батька померлого [PERSON] . Протягом шестимісячного строку відповідач [PERSON] умовляв позивача подати до нотаріальної контори відмову від спадкування майна на користь спільного сина з померлим та 09.09.2016 року вона подала заяву до нотаріальної контори про відмову від спадщини. У жовтні 2019 року позивачу стало відомо про конфлікт між відповідачами [PERSON] та [PERSON] стосовно квартири [ADDRESS] . Як виявилось, позивач вважала, що відмовившись від спадкування на користь власного сина відповідача [PERSON] , останній отримав від померлого батька у власність більшу частину спільної квартири, однак як стало відомо, відповідач [PERSON] всупереч домовленостей, ввівши позивача в оману оформив на себе 1/2 частину спірної квартири. Ввівши в оману позивача, умовивши її написати відмову від спадщини, свідомо створив для себе умови для спадкування частки, що є значно більшою від тієї, яка мала бути ним успадкована. Отже, скориставшись безпорадним станом позивача, яка є інвалідом 1 групи, має хворобу, яка потребує постійного медичного контролю (діаліз-залежність), не має іншого майна та перебуває майже постійно під медичним контролем, відповідач [PERSON] збагатився і наразі намагається відчужити всю квартири на власну користь. З урахуванням викладеного просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 15.01.2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.01.2020 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15.01.2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів у справі задоволено. 19.03.2020 року від Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшов відзив на позовну заяву в якому державний нотаріус зазначила, що вимоги позивача про визнання відмови [PERSON] від прийняття спадщини за законом не відповідає чинному законодавству, оскільки така заява до нотаріальної контори не подавалась. Також просила розгляд справи проводити без її участі, при вирішенні справи покладалась на розсуд суду. 19.03.2020 року від Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №592/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] 01.07.2020 року від представника позивача надійшла заява про допит свідка. 01.07.2020 року в підготовчому судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача про допит свідка. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 05.08.2020 року від Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшли пояснення в яких при ухваленні рішення представник покладалась на розсуд суду. 10.11.2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності. Також, надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що [INFO] помер син відповідача [PERSON] - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входила квартира [ADDRESS] . 09.09.2016 року відповідачі [PERSON] (батько [PERSON] ) та [PERSON] (син [PERSON] ) отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] , померлого [INFO] . 09.09.2016 року від позивача [PERSON] , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Іванець О.О. складена заява про видачу [PERSON] та неповнолітньому [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за законом, в якій зазначено «на видачу свідоцтв про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя я не претендую. Зміст ст.ст. 60-65 СК України нотаріусом роз`яснено. Мені відомо про видачу свідоцтв про право на спадщину на ім`я [PERSON] та [PERSON] , про що не заперечую». Вказана заява підписана позивачем та її зміст їй був зрозумілим, а отже вказана відмова не може бути визнана судом недійсною. Також зазначила, що спадкова квартира, яка увійшла до складу спадщини є особистою власністю [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки придбана за особисті кошти померлого, від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала померлому та відповідачу, [PERSON] у рівних долях на праві власності, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане 30 травня 2005 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 30 травня 2005 року за № 40119, зареєстрованого в Київському БТІ. 03 червня 2005 року за №8974. Продаж зазначеної квартири провадився у готівковій формі, за ціною 23474,00 грн., що підтверджується архівною копією договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2005 року, посвідченого Циганенко Л.В., приватним нотаріусом КМНО, 28.09.2005 р, за реєстровим № №4807. Однак, фактично розрахунок за квартиру відбувався готівкою у доларах США, вартість квартири становила 80000,00 доларів США, що на день оплати по курсу НБУ (5,05) становило еквівалентно 404000,00 грн. Після продажу вищевказаної квартири померлим була придбана спірна однокімнатна квартира, за яку фактично було сплачено 43000,00 доларів США, що на день оплати по курсу НБУ становило еквівалентно 217150,00 грн., що підтверджується розпискою складеною 15 грудня 2005 року, продавцем квартири, [PERSON] , після фактичного о гримання у повному розмірі грошових коштів. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення його до майна об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Крім того, позивач, підписуючи таку заяву не могла не розуміти, що погоджується з тим, що все майно, що увійшло до складу спадщини після смерті колишнього чоловіка, [PERSON] , частково належить їй як особиста приватна власність, а отже, саме з цього часу позивач довідалась про своє порушене право на спірне майно, як на частку у спільному майні подружжя, а тому нею пропущений строк звернення до суду за захистом свого права. З урахуванням викладеного просила відмовити у задоволенні позову. 10.11.2020 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення в яких вона зазначила, що доводи викладені у відзиві є необґрунтованими та просила їх не приймати до уваги. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала з підстав викладених у відзиві. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, просила справу розглядати без участі її представника, при ухваленні рішення покладалась на розсуд суду. Вислухавши думку позивача та її представника, відповідача [PERSON] , представника відповідача [PERSON] , врахувавши письмові пояснення третьої особи, допитавши свідка зі сторони позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18.07.1998 року по 20.10.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Залізничного району м. Києва та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Після його смерті відкрилась спадщина до складу якої входила квартира [ADDRESS] . Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З матеріалів спадкової справи №592/2016 заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , вбачається, що спадкоємцями майна, згідно ст. 1216 ЦК України, є його батько [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] , [INFO] 09.09.2016 року державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] та на ім`я [PERSON] на 1/2 частку вказаної квартири. Як зазначила позивач, квартира [ADDRESS] була придбана нею та, на той момент, її чоловіком [PERSON] в період шлюбу, а тому вказана квартири є об`єктом спільної сумісної власності, 1/2 частина якої належить їй. При цьому, відповідач [PERSON] протягом тривалого часу після смерті [PERSON] умовляв її подати до нотаріальної контори відмову від спадкування майна на користь спільного сина з померлим та 09.09.2016 року вона подала заяву до нотаріальної контори про відмову від спадщини. Позивач вважала, що відмовившись від спадкування на користь власного сина відповідача [PERSON] , останній отримає від померлого батька у власність більшу частину спільної квартири, однак як стало відомо, відповідач [PERSON] всупереч домовленостей, ввівши позивача в оману оформив на себе 1/2 частину спірної квартири. Ввівши в оману позивача, умовивши її написати відмову від спадщини, [PERSON] свідомо створив для себе умови для спадкування частки, що є значно більшою від тієї, яка мала бути ним успадкована. Отже, скориставшись безпорадним станом позивача, яка є інвалідом 1 групи, має хворобу, яка потребує постійного медичного контролю (діаліз-залежність), не має іншого майна та перебуває майже постійно під медичним контролем, відповідач [PERSON] збагатився і наразі намагається відчужити всю квартири на власну користь. Позивач просила визнати недійсною відмову [PERSON] від прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] , що була подана у 2016 року до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори як таку, що вчинена під впливом обману, тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, на що слід зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів і т.п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.). Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону. Згідно з роз`ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину заст. 230 ЦК України. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. До відповідних правових висновків дійшов і Верховний Суд України у Постанові від 29.04.2014 у справі № 3-11гс14. На підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 09.09.2016 року будучи введеною в оману відповідачем [PERSON] написала відмову від спадщини. Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Покази допитаного в суді в якості свідка зі сторони позивача - [PERSON] жодним чином не підтверджують наявність умислу збагатитись за рахунок позивача, та не встановлюють ознак обману позивача при написанні нею заяви в нотаріальну контору. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядилася своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача не доведені та не підтверджені належними доказами. Встановлено, що на момент смерті [PERSON] , позивач [PERSON] була розлучена з померлим, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 20.10.2009 року, а/з №813, відповідно вона не є спадкоємцем і заяву про прийняття спадщини не подавала. В свою чергу, в матеріалах спадкової справи міститься заява [PERSON] від 09.09.2016 року про те, що спадкове майно, яке залишилось після смерті її колишнього чоловіка було спільною сумісною власністю подружжя. На видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя вона не претендує. Зміст ст.ст. 60-65 СК України нотаріусом роз`яснено. Зміст ст.ст. 225, 229-231, 233, 1216, 1268, 1270, 1273-1275 ЦК України нотаріусом роз`яснено. [PERSON] відомо про видачу свідоцтва про право на спадщину на ім`я [PERSON] та [PERSON] , про що вона не заперечувала. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Встановлено, що [PERSON] своїм правом на звернення до суду за виділом 1/2 частки у спільному майні подружжя, у разі якщо ця квартира була набута за спільні кошти подружжя не скористалась та подала до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву від 09.09.2016 року за вих. №2360/02-14 про те, що вона на видачу свідоцтв на 1/2 частки у спільному майні подружжя не претендує. Таким чином, позивач, підписуючи таку заяву не могла не розуміти, що погоджується з тим, що все майно, що увійшло до складу спадщини після смерті колишнього чоловіка [PERSON] частково належить їй, а отже, саме з цього часу позивач довідалась про своє порушене право на спірне майно, як на частку у спільному майні подружжя. Представник відповідача у судовому засіданні зазначила, що спадкова квартира, яка увійшла до складу спадщини є особистою власністю [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки була придбана за особисті кошти від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала померлому та відповідачу, [PERSON] у рівних долях на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане 30 травня 2005 року відділом приватизації житла Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 30 травня 2005 року за № 40119, зареєстрованого в Київському БТІ 03 червня 2005 року за №8974. Після продажу вищевказаної квартири [PERSON] була придбана спірна квартира, за яку фактично було сплачено 43000,00 доларів США, що підтверджується розпискою складеною 15 грудня 2005 року, продавцем квартири, [PERSON] . Проти вказаних обставин позивач в судовому засіданні не заперечувала та не змогла їх спростувати. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі 214/1520/15-ц. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним т а поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного, на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК. ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного оборогу), незалежно від того, па ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс 15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття с спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано до суду жодного належного доказу на підтвердження джерела походження грошових коштів за рахунок яких була придбана спірна квартира, що давало б підстави вважати її спільною сумісною власністю позивача та її колишнього чоловіка [PERSON] . Враховуючи викладене, з урахуванням встановлених в суді обставин, фактів, досліджених документів та доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Ще однією підставою для відмови у позові є пропуск строку звернення з даним позовом до суду, з огляду на наступне. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 р у справі № 203/304/17: Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Відповідно до положень н. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Пунктом 4 ст. 263 ЦПК України встановлено що, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо виходити із позиції позивача, що спірна квартира відноситься до спільної сумісної власності подружжя, то в даному випадку позивачем пропущений строк позовної давності, початком якого слід рахувати, 09 вересня 2016 року - день подання спільної заяви про вступ у спадщину за законом відповідачів та підписання позивачем заяви про надання згоди на вступ та оформлення спадщини відповідачами. Суд вважає, що нереалізоване своєчасно право позивачем на звернення до суду, в межах строку, позбавило її права на визнання об`єктом права спільною сумісною власністю подружжя та права власності на спірну однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Оскільки позивачка звернулася до суду з даним позовом з пропуском встановленого законом трирічного строку, а у прохальній частині позовної заяви відсутня вимога про визнання причини пропуску строку звернення до суду поважною та його поновлення, суд приходить до висновку про застосування позовної давності до позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed