Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона з відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах з 2009 року. Від сумісного життя у них народилась донька: [PERSON], [INFO], батьком якої у свідоцтві про народження записаний відповідач. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки він виїхав жити до своїх батьків у Херсонській області. Вона з відповідачем не підтримує жодних стосунків, з березня 2011 року відповідач не виявляв ніякого інтересу щодо спілкування з дитиною, навіть у телефонному режимі. На даний час, у провадженні Хортицького районного суду м. Запоріжжя знаходиться справа за її позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. Вона має можливість вивозити доньку за межи України на відпочинок та оздоровлення. У зв'язку з цим вона звернулася до УДМС Хортицького району, щоб дізнатися, які потрібні документи для оформлення проїзного документу на дитину та чи може виїхати за кордон без згоди обох батьків. Їй повідомили, що для оформлення проїзного документа на виїзд за кордон, у тому числі, необхідна заява або письмова згода батька дитини, а також його нотаріально посвідчена згода для виїзду дитини за кордон. У березні 2014 року вона зателефонувала відповідачу та запропонувала надати таку згоду, відповідач відмовився її надати. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини та іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні. Згідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини. Батьківські права не здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Вважає, що відсутність згоди батька щодо виїзду малолітньої дочки за межі України на відпочинок суперечить вимогам ч. 7 ст. 7 СК України, ст. 155 СК України, Конвенції про права дитини та порушує право малолітньої дитини, як фізичної особи, на свободу пересування, передбачене ч. 1 ст. 313 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабміну України від 31.03.1995 року №213, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків або законних представників батьків чи дітей, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою-того з тих, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного із батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Вважає, що сьогодні відсутні будь-які обмеження для реалізації права на виїзд їх доньки, а також її виїзд за межі України на відпочинок відповідає її інтересам та бажанням, є доцільним з точки зору її розвитку та оздоровлення. Вважає необхідним усунути перешкоди щодо здійснення вказаного права шляхом надання дозволу на виїзд їх доньки за межі України та оформлення проїзного документа громадянки України для виїзду за кордон у судовому порядку. При цьому просить суд врахувати обставину, що відмова відповідача у наданні ним необхідної згоди є безпідставною та немотивованою, що в розрізі таких правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. Вважає, що предметом позову є надання дозволу саме на тимчасовий виїзд за кордон, тобто права відповідача, як батька дитини, встановлені законодавством України, у цьому разі не порушуються. Просить суд: надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO] на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення нею 16 років, тобто до 21.02.2026 року у супроводі матері [PERSON] та без згоди батька [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених її матір'ю [PERSON] та без згоди батька [PERSON]; надати дозвіл [PERSON] на оформлення та виготовлення проїзних документів на право на багаторазові тимчасові виїзди за межі України її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення нею 16 років, тобто до 21.02.2026 року, у супроводі матері [PERSON] та без згоди батька [PERSON], а також у супроводі інших осіб, уповноважених її матір'ю [PERSON] та без згоди батька [PERSON]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, у своєму позові просила суд розглядати справу за її відсутності, оскільки вона доглядає за малолітньою дитиною та не має можливості виїжджати до іншої області. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Відповідно до адресної довідки Великолепетиського РС УДМС України в Херсонській області від 01.04.2014 року, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але згідно довідок ф.20 «Укрпошта» до поштових відправлень від 11.04.2014 року та від 30.04.2014 року, відповідач за зазначено адресою не проживає, тому згідно до ст. 74 ЦПК, являється належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи - Хортицького РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, але надіслали на адресу суду заяву, згідно якої просять суд розглядати справу без їх представника, самостійних вимог не заявляють. Представник третьої особи - Районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району у судове засідання не з'явився, але надіслали на адресу суду заяву, згідно якої просять суд розглядати справу без їх представника, оскільки малолітня дитина має законного представника. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов являється необґрунтованим та задоволенню не підлягає, оскільки судом встановлено, що згідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02.03.2010 року, [PERSON] народилася [INFO], батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Позивач в позовній заяві посилається на те, що відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон разом із матір'ю. Зазначила, що з відповідачем не підтримує жодних стосунків, з березня 2011 року відповідач не виявляв ніякого інтересу щодо спілкування з дитиною, навіть у телефонному режимі. У березні 2014 року вона зателефонувала відповідачу та запропонувала надати таку згоду, відповідач відмовився її надати, однак такі доводи позивача про те, що відповідач ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, не можуть вважатися судом достовірно встановленими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Суд вважає, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Крім цього, позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, не вказував мети такого виїзду та конкретний час. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Згідно до ч. 1 ст. 272 ЦК України,- фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. В інтересах малолітніх, неповнолітніх, а також повнолітніх фізичних осіб, які за віком або за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють батьки, опікуни, піклувальники. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України,- здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. однак позивачем не надано доказів щодо можливості забезпечення позивачем виїзду малолітньої дитини за межі України та щодо відповідності інтересам дитини такого виїзду. Відповідно до ст. 60 ЦПК України,- кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак в порушення вимог ст. 60 ЦК України, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо задоволення її позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 272, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 155,157 Сімейного Кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року та

Outcome: dismissed