Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до Жовтоводського міського суду із позовом та просить постановити судове рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням [ADDRESS]. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач, спочатку в позові, а в подальшому і в судовму засіданні посилалася на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. Разом із нею у цій квартирі зареєстрований її син, [PERSON], [INFO]. Більше ніж чотири роки тому її син виїхав зі спірної квартири, забравши всі свої особисті речі, в невідомому їй напрямку, пояснивши, що відїжджає на заробітки. До тепер місце перебування сина їй невідоме. Посилаючись на те, що відповідач добровільно залишив спірне житлове приміщення, на те, що вона не чинила йому жодних перешкод у користуванні ним, із посиланням на ч. 2 ст. 405 ЦК України позивач просила її позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи йому повідомлялося у порядку встановленому ч. 9 ст. 74 ЦПК України, шляхом публікації оголошення у пресі, що підтверджується витягом з газети «Вісті Придніпровя» від 19.05.2016 р. № 36(1735). Відповідно до ч. 1\~ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання\~\~відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі\~\~наявних у ній\~\~даних доказів\~ та\~постановляє заочне рішення. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Приписами ч.2\~ ст. 405 ЦК України\~ визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 26 листопада 2012 року на підставі рішення виконкому Жовтоводської міської ради №550 від 17 листопада 2011 року позивачу видано ордер на житлове приміщення №12 серія11467 на право заселення житлового приміщення однокімнатної квартири за адресою вул. [PERSON] (колишня 50 річчя Комсомолу)[ADDRESS]. Ордером видано на сімю з двох чоловік: [PERSON] /головний квартирознімач/, [PERSON] /син головного квартирознімача/. (а.с.7) Як встановлено в судовому засіданні із досліджених судом копії свідоцтва про право на власності на житло № 19869 від 08.10.2015 року, технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], власником спірної квартири стала [PERSON]. (а.с.8,9) Із довідки ЖРЄУ №4 (а.с.5) вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований, окрім позивача, [PERSON], відповідач по справі. Позивача в судовому засіданні пояснювала, що її син [PERSON], в кінці лютого 2013 року виїхав зі спірної квартири, забравши всі свої особисті речі, в невідомому їй напрямку, пояснивши, що відїжджає на заробітки до Санкт-Петербургу. Однак обставини на які позивач посилається, як на підставу для задоволення своїх вимог не знайшли своє обєктивне підтвердження поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків. Так, із пояснень свідка [PERSON], яка є сусідкою позивача із квартири [ADDRESS], вбачається, що вона живе на третьому поверсі вказаного дому, а позивач на пятому. Свідок повідомила, що [PERSON] жила в спірній квартирі разом з сином, та останній, мабуть, і досі там живе. Свідок пояснила, що давненько не бачила сина позивача, але на протязі якого саме часу вона його не бачила пояснити суду не змогла Свідок [PERSON] пояснила суду, що живе по сусідству з позивачем за адресою [ADDRESS] на першому поверсі, а позивач на пятому. Також повідомила, що позивач купила спірну квартиру в минулому році та жила і живе там одна. Свідок також пояснила, що у позивача є двоє дітей: донька та син, які живуть в Росії. Свідок також пояснила, що бувала в квартирі позивача, але жодного разу не бачила там чоловіків. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона забов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК УКраїни не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач по справі дійсно без поважних причин понад один рік не мешкає у спірному житловому приміщенні, а тому підстав для задоволення її позову суд не знаходить. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed