Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, яке складається з земельних ділянок , які розташовані на території Шуро-Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області. [PERSON] була рідною сестрою її матері [PERSON], тобто, її тіткою, а вона її племінницею. Її матір [PERSON] померла [INFO], а тому вона має право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом її матері, якби вона була живою на час відкриття спадщини. А так як інших спадкоємців за законом чи за заповітом після смерті [PERSON] немає, то вона являється єдиним спадкоємцем за законом. Але оформити свої спадкові права вона не можє, так як [PERSON] за свого життя не встигла отримати правовстановлювальні документи на земельні ділянки. Постановою державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори від 25 лютого 2015 року №102 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки їй було відмовлено в зв'язку з відсутністю правовстановлювальних документів. По цій причині, позивачка вимушена звернутись з позовом до суду, та просить визнати за нею право власності на спадкове майно, спадкоємицею якого вона стала. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду за відсутністю їх представника. Дослідивши матеріали справи суд встановив: [INFO] померла [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.13). Відповідно до довідки виданої виконкомом Шуро-Копіївської сільської ради за №19 від 19.01.2015 року, після смерті [PERSON], залишилося спадкове майно, до складу якого входить: - земельна ділянка площею 1,0598 га., яка розташована на території Шуро-Копіївської сільської ради Тульчинського району та була виділена для ведення товарного сільсьгосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] та земельна ділянка площею 0,5436 га., яка розташована на території Шуро-Копіївської сільської ради Тульчинського району та була виділена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER]. Спадкоємцем за законом залишилась [PERSON] (а.с.11). [PERSON] була рідною сестрою матері заявниці [PERSON] (а.с.а.с.4-9), а заявниці була тіткою. Матір заявниці [PERSON] померла [INFO] (а.с.14), а тому вона має право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом її матері. Оформити свої спадкові права заявниця не можє, так як [PERSON] за свого життя не встигла отримати правовстановлювальні документи на земельні ділянки. Розпорядженням Тульчинської районної державної адміністрації від 28 травня 2008 року №402 р. було затверджено протокол розподілу земельних часток (паїв) між громадянами на території Шуро-Копіївської сільської ради. Відповідно до зазначених документів [PERSON] було передано у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельні ділянки в розмірі 1,0598 га кадастровий номер [NUMBER] та 0,5436 га кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 16-24).. Але так як [PERSON] померла, то державні акти на земельні ділянки не отримала. Для того щоб прийняти спадщину позивачка звернулась до нотаріальної контори, але їй було відмовлено в оформленні спадкового майна, в зв'язку з тим, що на земельні ділянки, які мають успадковуватися, відсутні оригінали правовстановлюючих документів, що в свою чергу підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій (а.с.10). Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків. має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1222,1258, 1268, 1269, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, що відображено в ч.3 ст.1222, ч.1 ст.1220 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 цього ж Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За приписами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Таким чином, із аналізу вищевказаних правових норм, судом встановлено, що позивачем було дотримано всіх визначених законодавцем обставин для набуття права власності на спадщину. Однак своє право він не взмозі реалізувати, в зв'язку з чим дане право підлягає судовому захисту, а відтак в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Факт прийняття спадщини підтверджується поданою позивачкою заявою до нотаріальної контори. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved