Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» звернулось до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] було передано в іпотеку на підставі іпотечного договору від 18.02.2008 року, укладеного з ПАТ «Райффайзен банк Аваль» в забезпечення виконання його грошового зобов`язання згідно з кредитним договором №014/2571/81/68039 від 18.02.2008 р. незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку під ним по [ADDRESS] площею 0,1505 га, кадастровий номер 3222481600:02:006:0088. 30.08.2019 р. права кредитора за вищевказаним кредитним договором перейшли від ПАТ Райффайзен банк Аваль» на підставі договорів відступлення прав вимоги до ПАТ «Оксі-Банк», а потім до ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт». Права іпотекодержателя також перейшли від ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на підставі договорів відступлення прав за іпотечним договором від 09.09.2019 р. спочатку до ПАТ Оксі-Банк», а потім до ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт». В порядку виконання судових рішень предмет іпотеки був виставлений на продаж на прилюдних торгах в грудні 2019 року. За результатами прилюдних торгів приватним виконавцем було складено акт від 11.12.2019 р. про передачу майна стягувану - ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», про що було видано приватним нотаріусом Свідоцтво від 19.12.2019 р. Таким чином, TOB «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» набуло прав власника незавершеного будівництвом будинку та земельної ділянки під ним по [ADDRESS] площею 0,1505 га, кадастровий номер 3222481600:02:006:0088. Випадково позивачу стало відомо, що ще в 2010 році відповідач [PERSON] " звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про поділ майна подружжя. Судом було винесено рішення від 29.12.2010 р., згідно з яким кожному з відповідачів виділено половину будинку та 0,07525 га земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Вказані ділянки не реєструвалися в Державному реєстрі речових прав та ДЗК, натомість в Державному земельному кадастрі кожному з відповідачів були виділені ділянки іншої ніж було зазначено в рішенні суду площі - Литвиновій площею 0,0753 га, кадастровий номер 3222481601:01:050:0208, виданий державний акт серії ЯМ №075273, Гребеннікову площею 0,0752 га, кадастровий номер 3222481601:01:050:0207, виданий державний акт серії ЯМ №075268. Таким чином, поділ предмету іпотеки відбувся за домовленістю відповідачів без дозволу іпотекодержателя майна. Згідно з ч. З ст. 12 ЗУ «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним. 20.02.2020 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.12.2010 р. було скасовано Київським апеляційним судом. Випадково позивачу стало відомо про наявність державних актів на землю у відповідачів, які зважаючи на вищевказані обставини мають бути визнані недійсними ІТ скасуванням державної реєстрації новоутворених земельних ділянок. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 126 ЗК України). Оскільки вказані державні акти видані на земельні ділянки всупереч рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 29.12.2010 р., яким частки відповідачів були визначені розміром 0,07525 га, а з іншої сторони вказане рішення не набуло чинності і було скасоване, державні акти підлягають визнанню недійсними із скасуванням державної реєстрації земельних ділянок. Тому позивач просив суд визнати недійсними державні акти на землю серії ЯМ №075273 щодо земельної ділянки площею 0,0753 га кадастровий номер 3222481601:01:050:0208, серії ЯМ №075268 щодо земельної ділянки площею 0,0752 га, кадастровий номер 3222481601:01:050:0207 та скасувати державну реєстрацію вищевказаних земельних ділянок. Судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою суду від 20.03.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Відповідачем [PERSON] було подано до суду відзив в якому було зазначено що земельна ділянка із кадастровим номером 322481601:01:050:0208 належить [PERSON] на праві власності згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку. Право власності на цю земельну ділянку належним чином зареєстровано за [PERSON] . Позивач посилається на порушення своїх прав та інтересів як іпотекодержателя. Водночас, у матеріалах справи наявні копії свідоцтва, виданого нотаріусом 19.12.2019 та витяг із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якими Позивач набув права власності на предмет іпотеки. На дату подання позову, іпотеку було припинено, а Позивач втратив статус іпотекодержателя, отже, порушення його прав відсутнє. Проте, іпотекодавець (Відповідач2) не вчиняв правочинів, спрямованих на відчуження переданого у іпотеку майна. Позивачем обрано неналежний спосіб захисту - визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. При цьому, Відповідачі не є ні боржником, ні поручителем(майновим поручителем), за кредитним та похідним зобов`язанням, у яких Позивач набув прав кредитора, отже його вимоги до Відповідача-1, який не відповідає власним майном за зобов`язаннями Відповідача-2, є безпідставними. Відповідач1 з 2011 року відкрито володіє, користується і розпоряджається земельною ділянкою з кадастровим номером 322481601:01:050:0208. Протягом всього цього часу первісний кредитор за зобов`язанням Відповідача2 не оскаржував та не заперечував у судовому та позасудовому порядку дійсність державних актів на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 322481601:01:050:0208, не висував жодних вимог до Відповідача1. Первісним та новим кредиторами за зобов`язаннями Відповідача2 пропущено строки позовної давності на звернення до суду з метою визнання державних актів на земельні ділянки недійсними. Тому відповідач просила відмовити у вимогах позову повністю. 03.08.2020 по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання 18.10.2021 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримав та просив суд задовольнити. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 18 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/2571/81/68039. 18 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 27039/2571/322904. Відповідно до умов цього Договору Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в іпотеку земельну ділянку, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,1505 га. Кадастровий номер земельної ділянки 3222481600:02:006:0088. 30.08.2019 р. права кредитора за вищевказаним кредитним договором перейшли від ПАТ Райффайзен банк Аваль» на підставі договорів відступлення прав вимоги до ПАТ «Оксі Банк», а потім до ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» на підставі договору про відступлення права вимоги від 20 серпня 2019 року. Права іпотекодержателя також перейшли від ПАТ «Райффайзен банк Аваль» на підставі договорів відступлення прав за іпотечним договором від 09.09.2019 р. спочатку до ПАТ Оксі Банк», а потім до ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт». Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, було ухвалено виділити [PERSON] 0,07525 га земельної ділянки за адресою [ADDRESS] загальною площею 0,1505 га, що складає 1/2 частину, вартість частки складає 673\~268 грн. Виділено [PERSON] 0,07525 га земельної ділянки за адресою [ADDRESS] загальною площею 0,1505 га, що складає 1/2 частину, вартість частки складає 673\~268 грн. На виконання даного рішення Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі було видано два державних акти на права власності на земельну ділянку: на ім`я [PERSON] виданий державний акт серії ЯМ №075273 про право власності на земельну ділянку площею 0,0753 га, кадастровий номер 3222481601:01:050:0208; на ім`я [PERSON] виданий державний акт серії ЯМ №075268 про право власності на земельну ділянку площею 0,0752 га, кадастровий номер 3222481601:01:050:0207. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року прийняти відмову [PERSON] від позову. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2010 року визнано нечинним. Провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя закрито. Постановою Верховного суду від 10 лютого 2021 року ухвалу Київського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 червня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 грудня 2010 року закрито. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Суд приходить до висновку, що оскільки судове рішення відповідно до якого відповідачам виділено у власність земельні ділянки не скасовано, у суду відсутні підстави для визнання оспорюваних державних актів недійсними. Суд не вбачає порушень прав позивача як іпотекодержателя при видачі відповідних державних актів. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За ч.2\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим\~статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За\~ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до\~ст.80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Відповідно до частини першої\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених\~статтею 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні\~статті 77 ЦПК України\~є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати позивача, відповідно до вимог ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишаються саме за ним. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно та

Outcome: dismissed