Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - третя особа),у якому просив суд звільнити з-під арешту однокімнатну квартиру, загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 19,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, ухвалою суду від 05.12.2019 року у справі замінено позивача з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - позивач). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та [PERSON] укладено договір кредиту № 08-038/107к. Крім того, 31.03.2006 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 19,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконання відповідачем зобов`язань за Кредитним договором, позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно і 23.08.2019 року право власності на квартиру було зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк». Однак, позивачу стало відомо, що реалізувати майно на даний час неможливо, оскільки постановою Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києвінакладено арешт на нерухоме майно та заборона на його відчуження. Оскільки вищезазначеною постановою порушено права позивача як власника квартири, АТ «Альфа-Банк» вимушений звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача у судове засідання не з`явився, через канцелярію подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та розглядати справу без участі представника позивача, а також зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили, відзиву чи пояснень на позовну заяву не подали, про що свідчать матеріали справи. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності(ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 22.10.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 22.10.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів у даній цивільній справі. Ухвалою суду від 05.12.2019 року у справі замінено позивача з Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Суд, вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом 31.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № 08-038/107к, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 35 000,00 доларів США зі сплатою 11,50% за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щорічному перегляду згідно з умовами п. 2.6 Договору, та порядком погашення суми основної заборгованості до 15 числа кожного місяця згідно графіку, який вказаний у пп. 1.1.1 п 1. ст. 1 Договору (а.с. 6-8). Крім того, 31.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір, відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 19,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, іпотечним договором передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання (а.с. 9-10). 14.06.2010 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування в Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», а з 10 серпня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило найменування на АТ «Укрсоцбанк». 23.08.2019 року право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк» (а.с. 11-12). 10.09.2019 року Загальними зборами АТ «Альфа-Банк» та єдиним акціонером АТ «Укрсоцбанк» затверджено рішення про реорганізацію АТ «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». Водночас, згідно рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було затверджено Передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у даному акті, з 15.10.2019 року виникає у АТ «Альфа-Банк». У той же час, постановою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 14.10.2011 року №29187696 накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та заборону на її відчуження. Як вказує позивач, наявність вищевказаного арешту перешкоджає банку в повному обсязі реалізувати своє право власності та розпоряджатись усім своїм майном, в тому числі відчужувати, передавати в користування, а також вчиняти будь-які інші дії щодо розпорядження власним майном. Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. В свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Даючи юридичну оцінку доказам, з урахуванням встановлених судом обставин, беручи до уваги, що постановою державного виконавця було накладено арешт на квартиру, яка на даний час належить позивачу, враховуючи, що існування арешту перешкоджає банку в повному обсязі реалізувати своє право власності, суд приходить до висновку, про наявність підстав для скасування арешту, накладеного на нерухоме майно, а саме, однокімнатну квартиру, загальною площею 37,7 кв.м., житловою площею 19,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та, відповідно, задоволення позову в повному обсязі. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 921,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved