Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позиція позивача , процесуальні дії, вчинені по справі. Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, посилаючись на те, що позивачкою, [PERSON] , було надано гр. [PERSON] , позику - грошові кошти: 11 травня 2019 року в сумі 2000,0 (дві тисячі) доларів США, а через тиждень, 17 травня 2019 року, ще 2000,0 (дві тисячі) доларів США. Загальна сума позики - 4000,0 (чотири тисячі) доларів США за курсом 26,20 грн./ дол. Строк позики - до 30 червня 2020 року. Зазначені обставини підтверджуються складеною власноруч та підписаною [PERSON] розпискою від 08 квітня 2020 року. Згідно даної розписки відповідач [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу всі позичені у неї кошти до 30 червня 2020 року, а в разі неповернення у визначений розпискою строк - виплачувати відсотки. На момент подачі позовної заяви згідно офіційного курсу НБУ 1 долар США становить 27,75 грн. Таким чином, сума боргу за розпискою складає 111 000,00 грн. (сто одинадцять тисяч гривень 00 копійок). Відповідач [PERSON] , з 31 липня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем [PERSON] . 21 грудня 2020 року шлюб було розірвано на підставі рішення Хорольського районного суду Полтавської області у справі № 548/1692/20, яке набрало законної сили 26 січня 2021 року. Спірні грошові кошти були запозичені у Позивача, [PERSON] , Відповідачем [PERSON] , у травні 2019 року, тобто під час перебування у шлюбі. Відтак, кошти були позичені в інтересах сім`ї, оскільки боргова розписка не містить посилання, що грошові кошти [PERSON] позичила для особистих потреб, а не в інтересах сім`ї. Ухвалою суду від 14.05.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.07.2021 року підготовче судове засідання було закрито та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з"явилися, але в позовній заяві прохали суд провести розгляд справи у їх відсутність. Відповідачі у визначений судом строк відзив на позов не подали, також від відповідачів не надійшло клопотання про надання додаткового строку для подачі відзиву чи про розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що за результатами розгляду справи в межах загального провадження має бути ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Фактичні обставини, установлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом установлено, що позивачкою, [PERSON] , було надано гр. [PERSON] , позику - грошові кошти: 11 травня 2019 року в сумі 2000,0 (дві тисячі) доларів США, а через тиждень, 17 травня 2019 року, ще 2000,0 (дві тисячі) доларів США. Загальна сума позики - 4000,0 (чотири тисячі) доларів США за курсом 26,20 грн./ дол. Строк позики - до 30 червня 2020 року. Зазначені обставини підтверджуються складеною власноруч та підписаною [PERSON] розпискою від 08 квітня 2020 року. Згідно даної розписки відповідач [PERSON] зобов`язалася повернути позивачу всі позичені у неї кошти до 30 червня 2020 року, а в разі неповернення у визначений розпискою строк - виплачувати відсотки. На момент подачі позовної заяви згідно офіційного курсу НБУ 1 долар США становить 27,75 грн. Таким чином, сума боргу за розпискою складає 111 000,00 грн. (сто одинадцять тисяч гривень 00 копійок). Відповідач [PERSON] , з 31 липня 2005 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем [PERSON] . 21 грудня 2020 року шлюб було розірвано на підставі рішення Хорольського районного суду Полтавської області у справі № 548/1692/20, яке набрало законної сили 26 січня 2021 року. На час звернення до суду відповідачі борг не повернули. Інфляційні втрати за розпискою від 08 квітня 2020 року згідно нижче наведеного розрахунку становлять - 9324,00 грн. (Дев`ять тисяч триста двадцять чотири гривні 00 копійок). Розрахунок втрат від інфляції Втрати від інфляції розраховуються за формулою:* Втрати від інфляції = (Сума боргу) х (Індекс інфляції) /100 - (Сума боргу) Інфляційні втрати за період з липня 2020 року по квітень 2021 року: Липень 2020 року = 111000,00 грн. х 99,4/100 - 111000,00 грн. = - 666,00 грн. Серпень 2020 року = 111000,00 грн. х 99,8/100 - 111000,00 грн. = - 222,00 грн. Вересень 2020 року = 111000,00 грн. х 100,5/100 - 111000,00 грн. = 555,00 грн. Жовтень 2020 року = 111000,00 грн. х 101,0/100 - 111000,00 грн. = 1110,00 грн. Листопад 2020 року = 111000,00 грн. х 101,3/100 - 111000,00 грн. = 1443,00 грн. Грудень 2020 року = 111000,00 грн. х 100,9/100 - 111000,00 грн. = 999,00 грн. Січень 2021 року = 111000,00 грн. х 101,3/100 - 111000,00 грн. = 1443,00 грн. Лютий 2021 року = 111000,00 грн. х 101,0/100 - 111000,00 грн. = 1110,00 грн. Березень 2021 року = 111000,00 грн. х 101,7/100 - 111000,00 грн. = 1887,00 грн. Квітень 2021 року = 111000,00 грн. х 100,7/100 - 111000,00 грн. = 777,00 грн. Інфляційні втрати за період з липня 2020 року по квітень 2021 року = 9324,00 грн. (Дев`ять тисяч триста двадцять чотири гривні 00 копійок). 3 (три) проценти річних від простроченої суми за розпискою згідно нижче наведеного розрахунку становлять - 2864,71 грн. (дві тисячі вісімсот шістдесят чотири гривні 71 копійка) Розрахунок 3 (трьох) процентів річних 3 (три) проценти річних розраховуються за формулою:* Проценти = (Сума боргу) х (Процентна ставка) / 100/(Кількість днів у році) х (Кількість днів у місяці) Період, за який обраховується 3 (три) проценти річних: 01 липня 2020 року по 10 травня 2021 року включно. 3 (три) проценти річних = 111000,00 х 3/100/365 х 314 = 2864,71 грн. (дві тисячі вісімсот шістдесят чотири гривні 71 копійка) Таким чином, загальна сума заборгованості Відповідачів за розпискою становить: 111 000,00 грн. (основний борг) + 9324,00 грн. (інфляційні втрати) + 2864,71 грн. (3 проценти річних) = 123188,71 грн. (Сто двадцять три тисячі сто вісімдесят вісім гривень 71 копійка). Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В даному випадку відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). Відповідно до ч. 2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує укладений між сторонами правочин щодо передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постановах від 08 червня 2016 року (справа №1103цс), від 12 квітня 2017 року (справа №442/8157/15-ц). Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховною Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16). Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт утримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушень, визначених змістом зобов`язання . Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України). Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В силу положень ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, оскільки відповідачами непогашена у повному обсязі заборгованість за договором позики по розписці від 08.04.2020 року, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. Тому, суд прийшов до висновку, що отримані відповідачами кошти необхідно стягнути в примусовому порядку. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Разом з тим, в силу ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Так, у відповідності з ч. 2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. А згідно з ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин поружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України (надалі - СК України). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор.478]. Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду у справі № 638/18231/15-ц, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статі 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період щлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначається статтею 60 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрідного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного із подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержано за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Той факт, що під час розірвання шлюбу та добровільного поділу майна відповідачі не врахували відповідних боргових зобов`язань, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя. Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Саме такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved