Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

У квітні 2016 року позивачка звернулася до суду позовом про розірвання договору та стягнення грошових коштів. В обґрунтування пред'явлених вимог зазначає, що 24 грудня 2015 року між нею та відповідачем, було укладено Договір фінансового лізингу № 002581 автотранспортного засобу марки Lada Granta вартістю 89 000,00. В договорі це передбачено, але у позивачки не було можливості детально ознайомитись з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала їй достовірної інформації, завірила її в тому, що всі істотні умови договору вона їй пояснила та спонукала її підписати договір швидше. Так, зазначена сума Договору та його умови суттєво відрізняються від тих, що запропоновані представником лізингової компанії. При укладенні Договору Позивачці запропонували дві модифікації автомобіля (МТ 110-41 чи МТ 115-41). Проте, оглянути автомобілі щоб визначитися з вибором не було можливості, оскільки у представника компанії їх не було в наявності. Представник Відповідача Солоха А.М. запропонувала здійснити поставку двох транспортних засобів по ціні 89 000,00 грн. за автомобіль. Представник відповідача зазначила, що для поставки двох автомобілів потрібно внести у договір вартість двох автомобілів, а після вибору автомобіля по факту поставки, кошти у розмірі 89 000,00 грн. за другий автомобіль будуть їй повернені. Позивачка умови угоди виконала частково та перерахувала на рахунок відповідача суму в розмірі 50 500,00 грн. Проте, отримавши підписаний договір та детально ознайомившись з ним, позивачка виявила, що умови договору містять неприйнятні для неї умови, які відрізняються від тих умов, про які запевняла представник відповідача, а в договорі вказана вартість одного автомобіля у розмірі 178 000,00 грн. Після довгих телефонних розмов з представником відповідача, позивачці стало відомо, що жодного повернення коштів здійснюватися не буде, і транспортний засіб потрібно буде сплачувати за ціною вказаною в Договорі. Однак, за вказаною ціною позивачка не в змозі придбати автомобіль, оскільки вартість самого предмета лізингу, так і розміри платежів за договором фактично вдвічі більші від суми за яку вона розраховувала придбати автомобіль при обговоренні ціни з представником відповідача. У зв'язку з чим, просить суд розірвати договір, стягнути з відповідача на її користь 50 000,00 грн. та судовий збір в розмірі 1 102,40 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, просив розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 грудня 2015 року між позивачкою та ТОВ «Євролізинг Україна», було укладено договір фінансового лізингу № 002581 , згідно з умовами якого відповідач зобов'язався передати позивачці у фінансовий лізинг транспортний засіб Lada Granta вартістю 89 000,00грн., а позивачка зобов'язана щомісячно сплачувати лізинговий платіж. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка здійснила платіж у розмірі 50 500 грн. з урахуванням комісійного збору банку, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій. Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Як вбачається з п. 12.1 Договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. Та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізінгодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Позивача звернулась з заявою про розірвання договору , тому відповідно до ст..11 Закону України «Про фінансовий лізинг» , п.12.1 Договору Договір фінансового лізингу № 001870 між сторонами розірваний , позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України „Про фінансовий лізинг" - ч.1 ст.2 вказаного Закону. Відповідно до глави 52 розділу II ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до правової позиції викладеної в Ухвалі Верховного суду України від 11.05.2016 року справа № 6-3020цс15, згідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом частини п'ятої статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. Аналізуючи зібрані докази, суд приходить до висновку, що позивачці підлягають поверненню , кошти в розмірі 50 500,00 грн. Відповідно до ст..88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1 102,40 грн..

Outcome: partial