Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

позивачка [PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Просить суд провести поділ спільного майна подружжя, визнавши за кожним із сторін право власності по 1/2 частини приміщення аптеки і стоматологічного кабінету під літерою «Б-1», загальною площею 269,4 кв.м., по [ADDRESS]. Також в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ними право власності по 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0375 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог, позивачка покликається на те, що разом із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюб в період з 08.09.2007 року по 12.03.2014 року. Від подружнього життя мають доньку [PERSON], [INFO]. За час шлюбу нажили майно, яке є предметом спору в цій справі. При цьому, позивачка стверджує, що будівництво аптеки і стоматологічного кабінету проводилось за кошти її батьків та праці, яку вклав батько позивачки, оскільки він є спеціалістом у сфері будівництва. Позивачка працювала в даній аптеці, однак після конфлікту з відповідачем, змушена була покинути дану роботу, не маючи будь-яких засобів до існування, зважаючи на те, що має на своєму утриманні дочку. Натомість, відповідач здає спірне майно в оренду, за що отримує дохід. Усе майно після розірвання шлюбу і по даний час знаходиться в користуванні відповідача. Оскільки, добровільної згоди на поділ майна між колишнім подружжям не досягнуто, а тому просить провести даний поділ в судовому порядку, визнавши за кожним із них право власності по 1/2 спірного майна. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], просить суд визнати його особистою приватною власністю приміщення аптеки і стоматологічного кабінету під літерою «Б-1», загальною площею 269,4 кв.м., яке розташоване в [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 4620655300:05:002:0155, площею 0,0375 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог, відповідач покликається на те, що він разом із позивачкою перебували у зареєстрованому шлюб в період з 08.09.2007 року по 12.03.2014 року. Від подружнього життя мають доньку [PERSON], 2007 року народження. При цьому, відповідач стверджує, що спірні приміщення аптеки і стоматологічного кабінету були збудовані за його особисті кошти, отримані ним до укладення шлюбу з позивачкою. Разом із тим, відповідач покликається на рішення Красненської селищної ради № 17 від 16.01.2007 року та № 135 від 17.08.2007 року, якими йому було надано дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва спірного приміщення аптеки і стоматологічного кабінету по [ADDRESS]. Окрім цього, відповідач стверджує, що із позивачкою тривалий час проживають окремо, не підтримуючи подружніх відносин, не ведуть спільного господарства. Після чого, 10 січня 2014 року він придбав згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельну ділянку, яка є предметом спору в цій справі. Оскільки, спірне майно було нажите виключно за його особисті кошти, а тому просить суд визнати таке його особистою приватною власністю. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки за первісним позовом підтримали повністю з наведених вище підстав, а зустрічний позов [PERSON] заперечили повністю, вважаючи його безпідставним. Просять суд первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. При цьому, уточнивши позовні вимоги, просять суд визнати за сторонами право власності по 1/2 спірного майна в їх ідеальних частинах. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні первісний позов заперечили, зустрічний позов підтримали повністю з наведених вище підстав. Крім цього, покликались на письмову розписку від 21.01.2007 року, яка підтверджує обставину про те, що відповідач позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 170000,00 грн. на строк до 1 січня 2014 року для будівництва приміщення стоматологічного кабінету по [ADDRESS]. Просять суд зустрічний позов задовольнити повністю. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали та всебічно з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступних висновків. Нормами статей 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 8 вересня 2007 року до 12 березня 2014 року. Рішенням Буського районного суду Львівської області від 12.03.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказане судове рішення вступило в законну силу з 22.03.2014 року. Як убачається із матеріалів справи, рішеннями Красненської селищної ради Буського району Львівської області № 17 від 16.01.2007 року та № 135 від 17.08.2007 року, відповідачу [PERSON] було надано дозволи на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва спірного приміщення аптеки і стоматологічного кабінету по [ADDRESS]. 23 жовтня 2012 року за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на приміщення аптеки і стоматологічного кабінету під літерою «Б-1», загальною площею 269,4 кв.м., по [ADDRESS], про що вбачається зі Свідоцтва про право власності, виданого Красненською селищною радою від 23.10.2012 року. 10 січня 2014 року відповідач [PERSON] придбав у власність земельну ділянку, кадастровий номер 4620655300:05:002:0155, площею 0,0375 га, для будівництва та обслуговування будівель закладів охорони здоров"я та соціальної допомоги, для будівництва стоматологічного кабінету та аптеки, яка розташована в [ADDRESS], вартістю 16970,00 грн., що стверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу за реєстраційним №3. Вказана земельна ділянка зареєстрована відповідно до вимог законодавства від 10.01.2014 року, про що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер 22103386 від 24.05.2014 року. Частиною 1 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно ч. 3 вищевказаної статті, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Законодавцем встановлена презумпція, що кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Разом із тим, згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали йому (їй) особисто, є особистою приватною власністю чоловіка (дружини). Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його адвокат [PERSON], обґрунтовуючи свої заперечення проти первісного позову та вимоги зустрічного позову, покликались на те, що спірні приміщення аптеки і стоматологічного кабінету та земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідача, оскільки були відповідно збудовані та придбані за кошти його батьків та кошти, отримані ним у позику до укладення шлюбу. При вирішенні даного спору, суд констатує те, що чинним законодавством встановлена презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка, потребує доведення. Як згадувалось вище, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається із представленої відповідачем [PERSON] розписки від 21.01.2007 року, слідує, що до укладення шлюбу останній позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 170000,00 грн. на строк до 1 січня 2014 року для будівництва приміщення будинку (стоматологічного кабінету), який буде будуватися за адресою: смт.Красне, вул.Золочівська. Надаючи оцінку вищенаведеному письмовому доказу, суд приходить до висновку, що такий доказ є лише підтвердженням факту укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики від 21.01.2007 року. При цьому, в ході розгляду справи відповідачем за первісним позовом [PERSON] та його адвокатом [PERSON] не представлено суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин щодо факту придбання спірної земельної ділянки та будівництва приміщення аптеки саме за особисті кошти відповідача, а також щодо будівництва стоматологічного кабінету за кошти відповідача, які були отримані ним у позику. Так, у борговій розписці від 21.01.2007 року, сторонами даного договору не було передбачено, що кошти які отримав відповідач [PERSON] у позику в розмірі 170000,00 грн., надаються йому саме на будівництво аптеки і стоматолічного кабінету по [ADDRESS]. Красне та на купівлю земельної ділянки по [ADDRESS], що є предметом спору в даній справі. Надані в судовому засіданні покази відповідача [PERSON] як свідка у тому, що він позичав кошти на будівництво спірного майна, суд не бере до уваги в якості належних та допустимих доказів вищевказаних обставин, з огляду на те, що він не представив суду доказів щодо витрат ним саме цих коштів для фінансування будівництва, придбання будівельних матеріалів, спрямованих на будівництво спірного майна, а також те, що він є безпосередньо зацікавлений в результатах розгляду даної справи. В підтвердження факту укладення договору позики від 21.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] на суму 170000,00 грн. для будівництва спірного майна, відповідач та його адвокат покликаються також на покази свідків самого ж позикодавця [PERSON] та його матері [PERSON] Так, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що в січні 2007 року він позичив [PERSON] виключно свої особисті грошові кошти в сумі 170000 грн. для будівництва стоматологічного кабінету, оскільки є забезпеченою людиною. Натомість, допитана в якості свідка [PERSON] показала, що вона є матірю позикодавця [PERSON] і тривалий час товаришує з родиною відповідача [PERSON], якій вона спільно з сином позичали кошти в розмірі 170000 грн. для будівництва стоматологічного кабінету. При цьому, свідок настояла на тому, що частина з позичених коштів є її особистими грошима що суперечить показанням її сина [PERSON], який настоював на тому, що всі позичені ним відповідачу кошти були його особистими. Разом із тим, покази свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прямо не вказують на те, що відповідач за первісним позовом саме за кошти, отримані ним згідно боргової розписки від 21.01.2007 року у розмірі 170000,00 грн., придбав спірне майно (є непрямими доказами), а вказують на те, що при укладенні договору позики відповідач [PERSON] мав лише намір в майбутньому збудувати будинок (стоматологічний кабінет). Дані покази частково є лише припущеннями того, що [PERSON] фактично збудував спірне майно та купив земельну ділянку за ці кошти. Проте, в силу ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд відзначає, що надані в судовому засіданні покази відповідача [PERSON], покази свідків [PERSON] та його матері [PERSON], які тривалий час товаришують з відповідачем, щодо факту придбання [PERSON] спірного майна саме за кошти, отримані ним у позику, суд вважає упередженими та надуманими, оскільки у своїх поясненнях вони були не послідовними, плутались у поставлених запитаннях, надавали різні по суті пояснення з приводу одних і тих же обставин, не посилались на конкретні дані (адреса, дата, час, місце тощо), не підтверджували свої пояснення посиланням на жоден письмовий чи інший доказ. Натомість, їхні пояснення спростовуються самою ж борговою розпискою від 21.01.2007 року, з якої вбачається, що кошти позичались саме на будівництво будинку (стоматологічного кабінету), який буде будуватись в [ADDRESS], незважаючи на те, що предметом спору в цій справі є стоматолічний кабінет по [ADDRESS], а крім цього ще й приміщення аптеки та земельна ділянка за останньою адресою, про які в розписці нічого не вказується. При цьому, відповідач [PERSON] не довів суду жодними належними та допустимими доказами того, що він використав позичені згідно вищевказаної розписки грошові кошти саме на будівництво та придбання спірного майна. Показання відповідача [PERSON] та його батьків [PERSON] та [PERSON], допитаних судом як свідків щодо будівництва спірних приміщень за особисті кошти відповідача, незважаючи на те, що усі вказані свідки є зацікавленими у результатах розгляду справи, є суперечливими між собою в частині того, що позивачка [PERSON] та її батьки участі в будівництві спірних приміщень не приймали. Зокрема, допитана в якості свідка матір відповідача [PERSON] - [PERSON] показала, що позивачка [PERSON] за час будівництва спірного майна доглядала за дочкою, деколи готувала та приносила їжу на будову, а батько позивачки зрідка допомагав по будівництву. Дані покази матері відповідача [PERSON] в цій частині узгоджуються із показаннями свідка [PERSON], який суду повідомив, що товаришує з родиною відповідача [PERSON] та підтвердив той факт, що участь в будівництві спірного майна приймали батьки з обох сторін, зокрема, батько позивачки [PERSON] Вказані покази є логічними, послідовними та узгоджуються між собою, відтворюючи дійсні обставини, а тому не довіряти таким в суду немає підстав. Відповідно до положень ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відтак, названі норми матеріального права стверджують існування факту спільної сумісної власності подружжя при укладенні договорів, доки протилежного не буде доведено другим із подружжя. Як убачається з пояснень сторін та матеріалів справи, при укладенні та посвідченні відповідачем договору купівлі - продажу земельної ділянки від 10.01.2014 року, котра є спірною в цій справі, [PERSON] не вказував про те, що кошти для придбання даного майна є його особистою власністю. Заяви [PERSON] про те, що кошти для придбання спірного майна є його особистою власністю відповідач нотаріусу не подавав. Також, про це не зазначено в тексті вищевказаного договору купівлі-продажу. При цьому, вказаний договір купівлі - продажу спірної земельної ділянки укладався за згодою самої ж позивачки [PERSON], про що вбачається зі змісту вказаного договору. Отже, відповідно до вищенаведених положень ст.65 СК України, при укладенні зазначеного вище договору купівлі - продажу, відповідач [PERSON] діяв за згодою другого подружжя - позивачки [PERSON] щодо придбання майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Тому, суд не приймає до уваги твердження відповідача [PERSON] про те, що придбана за договором купівлі-продажу спірна земельна ділянка є його особистою власністю. Більше того, згідно зі статтею 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною першою ст.210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Як вбачається із матеріалів справи, право власності на спірне майно - приміщення аптеки і стоматологічного кабінету було зареєстровано відповідачем [PERSON] - 23 жовтня 2012 року, тобто виникло під час шлюбу, про що вбачається зі Свідоцтва про право власності, виданого Красненською селищною радою від 23.10.2012 року. У той же час, право власності на спірну земельну ділянку виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Буського районного нотаріального округу за реєстраційним № 3 від 10.01.2014 року, зареєстрованого цього ж дня, про що вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер 22103386 від 24.05.2014 року. Тобто, право власності на спірну земельну ділянку, як і на приміщення аптеки і стоматологічного кабінету, виникло під час шлюбу між сторонами. Інших доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, в ході розгляду даної справи відповідач [PERSON] та його адвокат суду не надали. У зв'язку із цим, оскільки відповідач у відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не довів обставини на підтвердження своїх заперечень щодо первісного позову та вимог за зустрічним позовом, суд відповідно до вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України, ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи усі вищенаведені обставини, судом встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме: приміщення аптеки і стоматологічного кабінету та земельна ділянка, що розташовані за адресою: [ADDRESS], було набуто подружжям [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу між ними, а тому згідно вимог ст. 60 СК України, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Даний висновок суду кореспондується з правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11.09.2013 року та Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.10.2013 року, що відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх судів України. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається із пояснень сторін та ними не оспорюється, що згоди щодо поділу спільного майна між ними не досягнуто, домовленості між ними про збільшення або зменшення часток майна що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя не було, шлюбний договір між ними не укладався. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно вимог ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до положення ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу вимог ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4-5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на наведені положення закону та роз'яснення Пленуму ВСУ, враховуючи те, що спірні приміщення аптеки і стоматологічного кабінету та земельна ділянка, які є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають розподілу, є неподільними речами, а також те, що сторони не бажають присудження такого майна одному з них та отримання грошової компенсації іншим, беручи до уваги межі позовних вимог первісного позову про визнання права власності на 1/2 частину даного майна, суд вважає за можливе поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], залишивши таке у спільній частковій власності та визнавши за кожним із сторін колишнього подружжя право власності на 1/2 ідеальну частину приміщення аптеки і стоматологічного кабінету під літерою «Б-1», загальною площею 269,4 кв.м., по [ADDRESS], а також по 1/2 ідеальної частини земельної ділянки, площею 0,0375 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом [PERSON] є законними, обґрунтованими, доведеними в судовому засіданні і такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі. Натомість, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю, оскільки, хоча й позовні вимоги [PERSON] за своїм змістом підлягають до часткового задоволення, а саме визнання за ним права власності на 1/2 ідеальної частини спірного майна як спільного майна подружжя, однак зазначені вимоги заявлені [PERSON] з інших (протилежних по суті) правових підстав, ніж тих, які встановлені судом. Так, підставою зустрічного позову [PERSON] є право на майно, що є особистою приватною власністю чоловіка, як таке, що набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. У той же час, коли під час розгляду судом даної справи встановлено, що спірне майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, на підставі ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України. А, відтак, правових підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] повністю чи частково, немає.

Outcome: approved