Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 2/3 часток квартири, скасування державної реєстрації посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору № 170-4.4 від 29.04.2005 року банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 20 000 доларів США для придбання нерухомості квартири [ADDRESS]. Кредитні кошти були надані банком на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності, з оплатою за процентною ставкою 12% річних. Позичальник зобовязався погашати заборгованість згідно умов кредитного договору та повністю повернути кредит до 29 квітня 2020 року. Виконання зобовязань за кредитним договором забезпечено договором поруки від 29 квітня 2005 року, укладеним між позивачем та [PERSON]. Як стало відомо банку, 16.02.2014 року відповідачами було укладено договір дарування 2/3 часток квартири, відповідно до якого [PERSON], [PERSON] передали безоплатно у власність по 1/3 частці кожен квартири [ADDRESS] в дарунок неповнолітньому [PERSON] Вказує, що укладений договір є фіктивним та вчинений для того, щоб уникнути виконання рішення Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2014р., що набуло законної сили про стягнення 408\~168,27 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, пояснення надав аналогічні вище навединим та просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявились. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, вказав, що спірний договір є дійсним та укладався відповідно до чинного законодавства, спрямований на реальне виконання договору. Подарована частина квартири дійсно була отримана обдарованим. Просив в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Франківської районної адміністрації ЛМР в судовому засіданні позов заперечив, просив відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи - відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ЛМУЮ в судове засідання не зявився, не повідомив про причини неявки, хоч належно повідомлений про час та місце слухання справи. Тому суд вважає за можливе справу слухати у його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON], дослідивши обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підялгає. Як вбачається з витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.05.2005р., посвідченого 13.05.2005 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 1309. 16.10.2014 року між відповідачами було укладено договір дарування 2/3 часток квартири, відповідно до якого [PERSON], [PERSON] передали безоплатно у власність по 1/3 частці кожен квартири [ADDRESS] в дарунок неповнолітньому [PERSON] Договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 8146. Як вбачаться з матеріалів справи обтяжень, заборон чи рішень суду про стягнення з відповідачів коштів, які набрали законної сили на час укладення договору дарування не було. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого, є свобода договору, суть якої полягає, зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (ч.1 ст.234 ЦК України). Відповідно до пункту 24 Постанови пленуму ВСУ „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження доводів того, що відповідачі уклавши спірний договір дарування не мали наміру створити правових наслідків. Сторони, при укладанні договору дарування, мали намір передати право власності на частину квартири від батьків до сина і вони цього досягли. Таким чином, дослідивши обставини справи, заслухавши доводи сторін та перевіривши докази по справі, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оспорюваний договір укладений з дотримання вимог цивільного законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed