Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позов обґрунтований такими обставинами. Позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 20.09.2013 року. Відповідач зареєстрована у цій квартирі починаючи з 20.06.2008 року як піднаймач. З вересня 2012 року відповідач у квартирі не проживає, її речей також немає у квартирі, за житлово-комунальні послуги вона не сплачує. У зв'язку з необхідністю зняти відповідача з реєстраційного обліку позивач змушена була звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав . Позивач в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов підтримала та не заперечувала проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'являлася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляла, заяву про розгляд справи за її відсутністю не подавала. Представник третьої особи Житлово-будівельного кооперативу «Вчитель» в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 20.09.2013 року, виданого державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. Згідно з довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім'ї та прописку) [PERSON] проживає у [ADDRESS] без реєстрації. Крім того, за зазначеною адресою зареєстровано місце проживання [PERSON] як піднаймача. Відповідно до відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області [PERSON] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Актом від 21.10.2012 року встановлено, що [PERSON] не проживає за зазначеною адресою починаючи з вересня 2012 року. Суд вважає доведеним той факт, що [PERSON], будучи зареєстрованою у [ADDRESS] не проживає за зазначеною адресою тривалий час. Зважаючи на той факт, що квартира належить позивачу на праві власності, а відповідач, будучи матір'ю колишньої невістки позивача, на відповідній правовій підставі, здійснювала користування нею, суд вважає, що між сторонами виникли відносини із приводу користування чужим майном (сервітуту), які регулюються главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки відповідач перестала бути членом сім'ї позивача як власника житла, то суд доходить висновку про припинення існування правової підстави для користування нею квартирою [ADDRESS]. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи зі змісту цієї норми закону, ухвалене рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне визначити порядок виконання рішення, зазначивши, що воно є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку з відповідною адресою, що передбачено ст. 217 ЦПК України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved