Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», звернувся до Чугуївського міського суду Харківської області з позовом до [PERSON], в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії - Харківське обласне управління АТ Ощадбанк(МФО 351823, ідентифікаційний код 09351600, п/р 37390005 у філії - ХОУ АТ „Ощадбанк") заборгованість за кредитним договором №348 від 13.10.2006 р. у загальному розмірі 25 373,20 гривень. Стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України в особі філії - Харківське обласне управління АТ Ощадбанк судовий збір у сумі - 1218,00 грн.. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що 13 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством „Державний ощадний банк України, найменування якого змінене на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - Позивач або Банк) та [PERSON] (далі - Відповідач) укладений Кредитний договір № 348 (далі - Кредитний договір), за яким Відповідач отримав грошові кошти (кредит) у сумі 10 000 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.) на строк 24 місяці, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 жовтня 2008р., із сплатою 23 % річних за користування кредитом, на придбання товарів. Позивач свої зобовязання виконував у повному обсязі та надав грошові кошти в розмірі 10\~000 грн. Проте, з боку Відповідача має місце неналежне виконання взятих на себе грошових зобовязань за Кредитним договором. З дня видачі кредиту його погашення та сплата відсотків Відповідачем здійснювалась неналежним чином. Відповідно до умов Кредитного договору, Відповідач зобов'язався (п. 3.3.1 Кредитного договору): належним чином виконувати взяті на себе зобовязання; (п. 3.3.3 Кредитного договору): повернути кредит в сумі 10 000 грн, (п. 1 4 Кредитного договору): позичальник зобов'язався проводити погашення кредиту щомісяця в сумі 528 грн. перерахуванням до Банку, починаючи з 24 листопада 2006р. Останнє погашення кредиту в сумі 901,58 грн. здійснити не пізніше 24 жовтня 2008 р.; (п. 1.61.1. Кредитного договору): на період з дня видачі кредиту та до моменту закінчення терміну на який було надано кредит а саме до 24 жовтня 2008 р включно, відсотки за користування кредитом перераховуються Банку на основі процентної ставки 23 % річних; (п.16.1.3 Кредитного договору): нараховані відсотки повинні бути сплачені позичальником щомісячно до 1 числа місяця, наступного за звітнім. Сплата нарахованих відсотків проводиться шляхом внесення готівки до каси Банку, або шляхом безготівкових перерахувань Остання сплата відсотків повинна бути здійснена не пізніше 24 жовтня 2008 р. Станом на 29.10.2015р. за Кредитним договором враховується така кредитна заборгованість прострочена заборгованість по кредиту - 9 823,72 грн., прострочена заборгованість по відсоткам - 2 274,52 грн . нарахована сума пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків - 13 274,96 грн. разом - 25 373,20 грн. ( двадцять пять тисяч триста сімдесят три гривні двадцять коп.). Згідно п.8.1 Кредитного договору, договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання Сторонами взятих на себе зобовязань по цьому Договору. Отже, на теперішній час Кредитний договір є чинним та обовязковий до виконання Сторонами даного договору. На підставі вищевикладеного та у звязку з порушенням п. п. 1.4., 3.3.1, 3.3.3, 1.6.1.1, 1.6.1.3, Кредитного договору Відповідачем щодо повернення та погашення Кредиту у строки передбачені Кредитним договором, Банк змушений звернутися з цією позовною заявою до суду для захисту своїх прав. Також Позивач зазначив, що відповідно до Закону України „Про акціонерні товариства тип товариства ВАТ „Ощадбанк було приведено у відповідність до чинного законодавства та у звязку з чим проведено державну реєстрацію змін до Статуту Банку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2011 року №502 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року №261, які стосуються, в тому числі зміни найменування банку з Відкритого акціонерного товариства „Державний ощадний банк України на Публічне акціонерне товариство „Державний ощадний банк України. Представник Позивача - Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк», в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, в минулому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON], діючий за договором про надання правової допомоги від 03.04.2015 року (а.с. 32-33), в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, про що надав письмові заперечення (а.с. 108-111). В обґрунтування пояснив, що розмір заборгованості по процентам за користування кредиту та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, є значно завищена по відношенню до самого розміру кредиту. Позивач мав усі контактні дані Відповідача, але жодного разу ні в телефонному режимі, ні в письмовому вигляді не звернувся до Відповідача із вимогою чи претензією. Це дає право стверджувати, що Позивач свідомо сприяв збільшенню розміру заборгованості за кредитним договором. У результаті Позивач неправомірно нарахував проценти та пеню у сумі 15549,48 грн. Зазначає що Позивачу стало відомо про порушення Відповідачем умов договору 25.02.2011, однак позовні вимоги пред'явлені ним до суду лише у лютому 2015 року, після спливу позовної давності. Також звертає увагу суду на те, що рішеннями \~Чугуївського міського суду Харківської області від 28 жовтня 2015 року по справі №636/1355/15-ц, від 07 жовтня 2015 року по справі № 636/1171/15-ц, від 15 вересня 2015 року по справі №636/1169/15-ц, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2015 року по справі № 636/816/15-ц\~ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ХОУ ПАТ «Державний ощадний банк України» було відмовлено у задоволенні позову про стягнення кредитних коштів до Відповідача оскільки заборгованість за кредитним договором не є матеріальними збитками у розумінні ст. 1166 ЦК України, і не підлягає стягненню з наведених позивачем підстав. Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у відсутності \~не з'явившихся осіб за наявними доказами справи. Вислухавши представника відповідача, дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 13 жовтня 2006 року, між Відкритим акціонерним товариством „Державний ощадний банк України, найменування якого змінене на Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - Позивач або Банк) та [PERSON] (далі - Відповідач) укладений Кредитний договір № 348 (далі - Кредитний договір), за яким Відповідач отримав грошові кошти (кредит) у сумі 10 000 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.) на строк 24 місяці, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 24 жовтня 2008р., із сплатою 23 % річних за користування кредитом, на придбання товарів. Позивач свої зобовязання виконував у повному обсязі та надав грошові кошти в розмірі 10 000 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналіз правових норм, зокрема, ст. ст. 536, 549 ЦК України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Сторони по справі в Кредитному договорі встановили, як строк дії Договору - цей Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання Сторонами взятих на себе зобовязань (п. 8.1. Кредитного договору), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 24 жовтня 2008 року. Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, Відповідач перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом 25 лютого 2011 року. У той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 19 березня 2015 року, включивши до позовних вимог суму пені. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі, яка переглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, а процентів до 1 числа місяця, наступного за звітним, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. За таких обставин, заява Відповідача про застосування позовної давності є обгрунтованою. Аналізуючи доводи Відповідача про необхідність застосування спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки, суд виходить з такого. Підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, є порушення боржником зобовязання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 5.2) розмір пені за прострочення виконання грошового зобовязання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобовязань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2011 року та від 7 листопада 2012 року, а також відповідає правовій позиції викладеній в Ухвалі Верховного суду України від 06 листопада 2013 року №6-116цс13. Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Так як строк позовної давності за основною вимогою відповідно до Кредитного договору № 348 від 13 жовтня 2006 року сплив 25 лютого 2014 року, то і стягнення пені з прострочених платежів не відповідатиме закону. Поряд з викладеним, при вирішенні спору, суд також враховує роз'яснення, викладені в п. 31 постанови\~\~Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» про те, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Ураховуючи, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором від 10 жовтня 2006 року установлено до 24 жовтня 2008 року, а 25 лютого 2011 року перебіг позовної давності перервався вчиненням Відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу (а саме внесенням суми в рахунок сплати відсотків за користування кредитом), строк позовної давності після переривання, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, почався заново. Таким чином, оскільки 25 лютого 2014 року строк позовної давності за основною вимогою сплив, про сплив позовної давності заявлено відповідачем, поважних причин пропущення строку позовної давності представником позивача не наведено, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed