Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, треті особи: ГУ ДФС у Донецькій області, Прокуратура Донецької області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями та рішеннями правоохоронного органу. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував на те, що внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури у кримінальному провадженні № 32016050390000051 йому заподіяно матеріальної та моральної шкоди. На її відшкодування просить суд стягнути на його користь з Державної казначейської служби України 43 371,52 грн. матеріальної та 70 000 грн. моральної шкоди. Представник позивача та позивач у судове засідання з'явились, просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач та третя особа ГУ ДФС у Донецькій області у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. Представник третьої особи: Прокуратури Донецької області у судове засідання з'явилась, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Перед початком розгляду справи по суті позивач та його представник повідомили суд про те, що ними подано суду всі докази в підтвердження позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що СУ ФР ДПІ у м. Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №32016050390000051 від 11.03.2016 року за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.200, ч.З ст.212 КК України. У рамках зазначеного провадження ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 08.07.2016 року надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: [ADDRESS]. Слідчими СУ ФР ДПІ у м. Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області 09.07.2016 року проведено обшук за вказаною адресою, у ході якого виявлено та вилучено грошові кошти на суму 124 100 доларів США. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 13.07.2016 року на вказані грошові кошти накладено арешт. Порядок повернення грошових коштів регламентовано Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, яка затверджена, спільним наказом Генеральної прокуратури України, Містерством внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Службою безпеки України, Верховним судом України, Державною судовою адміністрацією №51/401/649/471/23/125 від 27.08.2010 (далі - Інструкція). Відповідно до п. 27 Інструкції грошові суми в національній валюті, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери зберігаються у такому порядку: - валютні цінності (іноземні грошові кошти у вигляді банкнот, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові кошти, які перебувають в обігу) - доставляються до уповноваженого банку уповноваженою особою органу, який вилучив іноземну валюту, для розміщення їх на депозитних рахунках на підставі укладених депозитних договорів. З огляду на це, вилучені грошові кошти внесено на бюджетний депозитний банківський рахунок ДПІ у м. Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області. У жовтні 2016 року [PERSON] подав клопотання про скасування арешту й ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 03.10.2016 року таке клопотання задоволено, накладений арешт скасовано. Згідно з п. 72 Інструкції за наявності вироку (ухвали) суду, що набрали законної сили, постанови, за якими вилучені цінності, валюта та інше майно, перелічене в п. 27 Інструкції, підлягає поверненню, повертаються власникові або за його довіреністю іншій особі протягом шести місяців з дня оголошення власникові про прийняте рішення. Від [PERSON] 22.11.2016 року надійшла заява-повідомлення із зазначенням банківських реквізитів для повернення коштів. На підставі цієї заяви службовим листом СУ ФР ДПІ у м. Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області від 28.11.2016 року №2018/05-15-23-01 надано розпорядження про перерахування коштів за вказаними реквізитами. Платіжним дорученням №4 від 05.12.2016 року [PERSON] перераховано грошові кошти у сумі 124 100 доларів США на його поточний рахунок [NUMBER], відкритий у Краматорському відділенні ДОД АТ «Райффайзен Банк Аваль». Наразі зазначене досудове розслідування у кримінальному провадженні триває. Таким чином, органи слідства та прокуратури діяли відповідно до вимог законодавства, не допускаючи порушень прав [PERSON] Відповідно до ст. ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України для відшкодування шкоди позивачем має бути обов'язково доведено наступні обставини: протиправне діяння відповідачів; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправним діянням і шкодою; вина відповідачів. Проте, позивачем не доведено зазначених обставин, що вбачається з наступного. Так, органами прокуратури й слідства не вчинялись протиправні дії щодо позивача. Навпаки, з липня по жовтень 2016 року вилучені кошти перебували під арештом на підставі ухвали суду, а після скасування арешту кошти повернуто у встановлений законом шестимісячний строк. Відповідно до ст. ст. 2. 303 КПК України, п. 1-1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), факт протиправних дій або бездіяльності у кримінальному провадженні підлягає встановленню обвинувальним вироком або іншим рішенням суду. На разі дії слідчого або прокуратури щодо неповернення або несвоєчасного повернення вилучених грошових коштів не оскаржувались та не визнавались протиправними. Крім того, шкода, яку [PERSON] просить відшкодувати, не перебуває у необхідному причинному зв'язку з діями органів слідства та прокуратури, оскільки необхідний причинний зв'язок передбачає, що дії відповідача з обов'язковістю змушують позивача нести певні витрати. Однак, переведення коштів з безготівкового рахунку у готівку здійснено з власної ініціативи [PERSON], оскільки він міг перерахувати такі кошти на інший рахунок або розраховуватись безготівково без сплати відповідної комісії. Органи слідства або прокуратури не змушували [PERSON] робити відповідні витрати. Аналогічно здійснення 17 156,55 грн. витрат [PERSON] на явку до суду є його правом, а не обов'язком, він міг не брати участь у судових засіданнях, приймати участь у судових засіданнях в порядку відеоконференції тощо. З огляду на це, вказані витрати не є наслідком дій слідства чи прокуратури й не можуть компенсуватися за їх рахунок. Крім того, за положеннями ч. 6 ст. 1176, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідачем у справі має виступати не держава, а конкретний заподіювач шкоди. За твердженням позивача, ним є ГУ ДФС у Донецькій області, проте [PERSON] вимог до нього не пред'являє, а визначає його лише третьою особою у вказаній справі. Натомість, Державна казначейська служба України не може виступати відповідачем у даній справі, оскільки вона є самостійною юридичною особою та не відповідає за рішення, дії або бездіяльність інших державних органів. Враховуючи, що відповідачем має виступати не держава, а конкретний орган, який завдав шкоду, шкода має стягуватись з останнього, тому вимоги про стягнення коштів з державного бюджету суперечать закону. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями правоохоронного органу, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами підстав для відшкодування вказаної шкоди саме відповідачем Державною казначейською службою України. Позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно зі ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із подальшими змінами), заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Позивачем моральну шкоду обґрунтовував тим, що у нього виникла дипресія і він був змушений постійно вживати заспокійливі засоби, оскільки сильно хвилювався та реально сприймав погрози прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіксальної служби управління нагляду прокуратури Донецької області про порушення відносно позивача кримінального провадження за ст.200 КК України та про можливе ув"язнення. Виходячи з того, що [PERSON] не подав доказів, що підтверджують факт завдання йому моральної шкоди саме з вини Державної казначейської служби України, тому у цій частині позовних вимог також необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати не підлагаєть стягненню з відповідача. Зважаючи на викладене,

Outcome: dismissed