Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], де третя особа орган опіки та піклування в особі виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпро ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на їх утримання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх доньок - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. З вересня 2016 року позивачка з дітьми проживають окремо. Діти знаходяться на повному матеріальному забезпеченні позивача. [PERSON] вказала на те, що після припинення шлюбних відносин, сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання малолітніх дітей, а тому просила суд визнати місце проживання малолітніх дітей з матір'ю [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на користь матері на утримання його малолітніх дітей у розмірі 1/3 частин від всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину починаючи стягнення з дня подання позову (а.с.2-6). Не погодившись з первісним позовом, відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив суд усунути перешкоди у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, визначити спосіб участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Зазначив, що має намір утримувати своїх дітей, піклуватись про них та спілкуватись. Жодних обставин, які б давали підстави вважати, що спілкування батька з дітьми спричинять шкоду донькам не існує (а.с.84-88). Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року відкрито провадження по справі (а.с.17). Ухвалою суду від 10 січня 2018 року зупинено провадження по справі, у зв'язку з направленням міжнародного доручення на виконання компетентному суду держави Російська Федерація (а.с.31). Ухвалою суду від 09 липня 20118 року відновлено провадження у справі та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 20 серпня 2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], де третя особа орган опіки та піклування в особі виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів на їх утримання, зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], де третя особа орган опіки та піклування в особі виконкому Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні, визначення способу участі у вихованні дітей та спілкування з ними, та об'єднано позови в одне провадження. 01 листопада 2018 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. В судове засідання позивач за первісним позовом не з'явилась. Представник позивача [PERSON] надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, на задоволенні позову наполягала. Проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечувала частково, підтримала наданий відзив на зустрічний позов. Зазначила, що відповідач за первісним позовом періодично спілкується з дітьми в присутності матері [PERSON] Заперечувала щодо виїзду доньок до Росії у зв'язку з політично-економічною ситуацією в країні. Пояснила, що у спілкуванні відповідача з дітьми, [PERSON] ніколи не чинила перешкоди. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з'явився. Представник відповідача [PERSON] проти первісного позову не заперечувала в частині визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю [PERSON] Проте, просила погодити спосіб спілкування та виховання дітей, а саме: позивач за первісним позовом [PERSON] надає можливість [PERSON] зустрічатися та безперешкодно спілкуватися з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на території України без присутності матері, кожну третю суботу і неділю місяця, в місцях, призначених для відпочинку і розваги дітей або за місцем проживання матері або в іншому місці за вибором батька, що включає в себе право батька забрати дітей за місцем їх перебування та обов'язок повернути їх за місцем проживання матері; позивач за первісним позовом [PERSON] надає можливість [PERSON] зустрічатись і безперешкодно спілкуватися з дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за місцем проживання батька, без присутності матері, два місяці влітку і 10 днів на новорічних канікулах, з можливістю залишення дітей в нічний час з батьком в житловому приміщенні за місцем його проживання, що включає в себе право батька забрати дітей за місцем їх перебування і обов'язок повернути їх за місцем проживання матері. Щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, представник відповідача за первісним позовом просила суд визначити аліменти у твердій грошовій сумі по 2000 грн. на кожну дитину, оскільки [PERSON] постійного заробітку не має. Представник відповідача [PERSON] підтримав позицію [PERSON] Представники третьої особи [PERSON] та [PERSON] підтримали наданий суду висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради, в якому вважають доцільним визначити місце проживання дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] Інші заявлені первісні та зустрічні позовні вимоги сторін по справі просили вирішити відповідно до інтересів дітей на підставі чинного законодавства. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON], представників відповідача [PERSON] та [PERSON], представників третьої особи [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 27.10.2017 шлюб було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.89). [PERSON] дійсно є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Адміністрації Октябрського району Ростовської області та [PERSON], [INFO], виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.10,13). За змістом положень ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 (набрала чинності для України 02.09.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (ч. 1 ст. 151 СК України). Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Декларація прав дитини від 20.11.1959 містить принцип 6, за яким дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України» викладена позиція про те, що дитина може бути розлучена з матір'ю у виняткових випадках. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Як роз'яснив у пункті 18 Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 ст. 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України ). Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди, щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном (ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України). Враховуючи висновок органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпро ради, домовленість батьків щодо визначення місця проживання дітей з матір'ю, суд приходить до висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON], а тому в цій частині первісний позов підлягає задоволенню. Водночас, відповідно до ч.ч.1,2 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.ч.1,2 ст.15 Закону України „Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вжити таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.1 ч.ч.2,3 глави 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (учинено у м. Страсбург 25 січня 1996 року, реєстраційний код 37216/2006) предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосується дітей, визначається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов'язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей та доступу до них. Статтею 2 глави 1 зазначеної Конвенції визначено термін «суб'єкти батьківської відповідальності» - батьки та інші особи чи органи, які мають здійснювати частково або повністю батьківську відповідальність. Відповідно до ст.ст.3,7,8,18,19 Конвенції про права дитини (ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.91) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (підписана 15.05.2003, набрала чинності для України 01.04.2007), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з батьків. З огляду на норми чинного національного та міжнародного законодавства, рівність батьків у вихованні своїх дітей, суд вважає необхідним визначити батькові [PERSON] такий спосіб його участі у вихованні його дітей, а саме - надати право [PERSON] спілкуватися з його доньками - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на території України без присутності матері кожну третю суботу і неділю місяця в місцях, призначених для відпочинку і розваги дітей, або за місцем проживання матері, або в іншому місці за вибором батька, що включає в себе право батька забирати дітей за місцем їх перебування і обов'язок повернути їх за місцем проживання матері, а також надати право [PERSON] спілкуватися з його доньками - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], на території України без присутності матері один місяць влітку і 5 днів на новорічних канікулах з можливістю залишення дітей в нічний час з батьком в житловому приміщенні за місцем перебування батька на території України, що включає в себе право батька забрати дітей за місцем їх перебування і обов'язок повернути їх за місцем проживання матері, а тому зустрічний позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Встановлюючи саме такий спосіб спілкування з дітьми і саме на території України, суд враховує інтереси дітей, а також погоджується із запереченнями представника позивача за первісним позовом [PERSON] щодо виїзду дітей на території Російської Федерації у зв'язку із політичною ситуацією, яка склалася між Україною та Росією. Щодо зустрічних позовних вимог про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у спілкування [PERSON] з дітьми, то суд не знаходить підстав для їх задоволення, оскільки судом не встановлено наявність з боку [PERSON] перешкод у спілкуванні батька з дітьми. Наданий акт про відмову виконувати рішення органу опіки та піклування Міністерства освіти Московської області по міському округу Балашиха від 14.07.2018, не може бути підставою для встановлення перешкод у спілкуванні з дітьми, а інших доказів перешкод суду не надано (а.с.95). Що стосується первісних позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів, то суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стверджуючи ці положення, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлюють обов'язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог ч.ч.1,3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Як встановлено судом, [PERSON] є батьком дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження і зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дітей до досягнення ними повноліття. Враховуючи стан здоров'я та матеріальне становище дітей та платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає можливим стягнути щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 12 грудня 2017 року до повноліття дитини, оскільки саме такий спосіб утримання дітей обрано [PERSON], з якою проживають діти, і яка не погодилася на стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, що не суперечить вимогам ч.3 ст.181 СК України. З урахуванням викладеного, первісний позов в частині стягнення аліментів також підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. За ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України з урахування результату розгляду справи, слід стягнути з [PERSON] в дохід держави судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. за вимоги про стягнення аліментів та на користь [PERSON] судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 640 грн. 00 коп. За зустрічним позовом, враховуючи клопотання позивача [PERSON], судові витрати віднести на його рахунок.

Outcome: partial