Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

у грудні 2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Телеканал СТБ», в якому, враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 16.02.2021 року, просив: - визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права: принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] , інформацію щодо винуватості дільничного поліцейського (позивача) у вчиненні скандалу та побитті пенсіонера у конфлікті від 30.07.2019 року, що мав місце в трамваї на території Слобідського району м. Харкова, поширену Товариством з обмеженою відповідальністю «Телеканал СТБ» у відео сюжеті програми «Вікна-новини» від 06.08.2019 року о 17:30 годин під назвою: «поліцейський побив пенсіонера», яка стосується [PERSON] , а саме: «замість захистити - побив пенсіонера…(9:47-9:50)»; «попросила поступитись місцем молодика та у відповідь почула нецензурну лайку…(9:55-10:00)»; «за дружину заступився чоловік, натомість дістав удар в обличчя…(10:00-10:05)» ; згодом з`ясувалось це не просто невихований парубок - це дільничний інспектор району де мешкає подружжя…(10:05-10:11); «счинилась бійка та чоловіків швидко розборонили, аж тут зненацька новий удар - молодик ударив власною головою у лоба пенсіонерові…(11:12-11:21)»; трамвай зупинився - кривдник навтьоки. Закровавлений пенсіонер та ще кілька пасажирів за ним…(11:23-11:27)»; «поїхали додому до поліціанта…(12:40-12:43)»; - зобов`язати в місячний термін з дня набранням рішенням суду законної сили ТОВ «СТБ» спростувати всі зазначені вище неправдиві висловлювання та сюжет програми «Вікна-новини» від 06.08.2019 року, о 17:30 год., під назвою: «поліцейський побив пенсіонера» - шляхом направлення письмового листа з вибаченнями на адресу позивача та публічного спростування шляхом випуску в ефір відео сюжету в програмі «Вікна-новини» на телеканалі « СТБ » з озвученням наступного тесту спростування: « [INFO] в ефірі від 17:30 годин у відео сюжеті програми «Вікна-новини» під назвою «поліцейський побив пенсіонера», озвучувалися недостовірні та неправдиві відомості відносно причетності дільничного поліцейського до вчинення скандалу та побиття пенсіонера 30.07.2019 року в трамваї на території Слобідського району м. Харкова»; - стягнути з ТОВ «СТБ» на користь [PERSON] 500 000 грн. в рахунок завданої моральної шкоди; - стягнути з ТОВ «СТБ» на користь [PERSON] судовий збір за подання позовної заяви. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] о 17:30 год. на телевізійному каналі СТБ в програмі «Вікна-новини» було поширено відео-сюжет під назвою «поліцейський побив пенсіонера», у якому про позивача було розповсюджену вищенаведену інформацію. Також, позивач зазначає, що цей відеосюжет міститься на ютуб-каналі ТОВ «СТБ». Разом з тим, позивач вважає, що вищенаведена інформація, яка була поширена відповідачем відносно нього, є недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, зокрема принижує честь, гідність і ділову репутацію [PERSON] . Так, зазначає, що ще до проведення службового розслідування та розслідування кримінального провадження його у сюжеті виставляють винуватим у вчиненні злочину, прямо стверджуючи, що він наніс [PERSON] тілесні ушкодження, упереджуючи рішення суду, тобто порушуючи презумпцію невинуватості. При цьому, вказує, що той факт, що журналісти показали на всю країну фотографію позивача, місце мешкання, роботи та вказали анкетні дані [PERSON] в своєму сюжеті, поставило під загрозу життя та здоров`я його самого та його нареченої, так як це могли побачити особи, з якими він щоденно, як дільничний офіцер поліції, стикається, та які вчиняють злочини або адміністративні правопорушення. З урахуванням викладеного, а також враховуючи те, що розповсюдження недостовірної інформації та висвітлення позивача в суто негативного світлі призвело до його звільнення з лав Національної Поліції, призвело до судових тяжб, а також вплинуло на хід досудового розслідування у кримінальних провадженнях за заявами позивача та [PERSON] , позивач вважає, що йому завдана моральна шкода, яка полягає у дуже сильних душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенням нормальних життєвих зв`язків з оточуючими, родичами та близькими. Ухвалою суду від 13.12.2019 року позовну заяву залишено без руху. 18.02.2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява. Ухвалою суду від 19.02.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження. 09.06.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він, посилається на те, що позивачем не доведено факту поширення відповідачем оспорюваної інформації шляхом трансляції в ефірі телеканалу «СТБ». Також, вказує, що відповідно до практики Європейського Суду можливість вимагати особливого захисту свого приватного життя не стосується посадових осіб, осіб, які діють в публічному контексті, тобто позивача, а самі по собі висловлювання журналістів, якщо вони і мали місце, засновані на коментарях та свідчать про добросовісну реалізацію журналістами професійних обов`язків, що у свою чергу, є підставою для звільнення від відповідальності згідно із Законом України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальну підтримку журналістів». Ухвалою суду від 08.02.2021 року залишено позовну заяву без руху. 16.02.2021 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог. 17.02.2021 року до суду надійшли доповнення відповідача до відзиву. Ухвалою суду від 17.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно приписів ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У свою чергу, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Як встановлено вимогами положеннями ч.ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: доведення обставин поширення спірної інформації; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширена інформація є недостовірною, тобто такою, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст.2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя. За змістом частин першої та другої статті 7 цього Закону право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. За положеннями ст.59 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телерадіоорганізація, зокрема, зобов`язана: а) дотримуватися законодавства України та вимог ліцензії; в) поширювати об`єктивну інформацію. Відповідно до змісту ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» кожна телерадіоорганізація-ліцензіат зобов`язана вести журнал обліку передач, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій). У журналі обліку передач фіксуються: дата випуску, час початку і закінчення передачі; назва і тема передачі; прізвище авторів і ведучих передачі; мова передачі. Журнал обліку передач зберігається телерадіоорганізацією протягом року з дня останнього запису в ньому. Усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку. За змістом ч.ч. 1, 3, 5 ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов`язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагмента програми чи передачі або надати копію запису фрагмента з відповідною оплатою. Однак звернення громадянина або юридичної особи до телерадіоорганізації зі скаргою в порядку ст.64 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» не є обов`язковою передумовою звернення до суду за захистом недоторканості ділової репутації, адже передбачає право, а не обов`язок особи на звернення до телерадіоорганізації зі скаргою щодо змісту відповідних програм та передач та, відповідно, на отримання копії запису фрагмента зі спірної інформацією. Право на судовий захист ділової репутації не залежить від того, чи скористалися громадянин чи юридична особа правом вимагати від телерадіоорганізації спростування недостовірної інформації в позасудовому порядку. Тому сплив установленого законом 14-денного строку зберігання трансльованої передачі та незвернення заявника до телерадіоорганізації протягом цього строку з відповідною (відповідними) вимогою (вимогами) у порядку частин третьої, п`ятої статті 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» про спростування недостовірної інформації та/або про надання копії запису фрагмента передачі не позбавляє його можливості захистити свої права у судовому порядку з дотриманням принципу змагальності сторін. Так, за правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства, можна дійти висновку, що для досягнення мети здійснення судового розгляду, позивач має право надати або відеозапис, отриманий у порядку ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», або відеозапис з електронного інтернет-джерела (електронної платформи), на якому (якій) розміщено відеоролик. Такий правовий висновок викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 року у справі № 905/902/20. Крім того, слід зазначити, що згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові №1 від 27.02.2009 року «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним , належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. При цьому, дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Звертаючись до суду з позовом, позивач наголошував на тому, що інформація, яка, на його думку, підлягає спростуванню відповідачем, як недостовірна, була поширена в сюжеті під назвою «поліцейський побив пенсіонера», який [INFO] о 17:30 год. було показано а ефірі телевізійного каналу СТБ в програмі «Вікна-новини», а також розміщено на ютуб-каналі СТБ. На підтвердження факту поширення відповідачем інформації про позивача ним було надано 1 компакт-диск із відеороликом, який, як зазначено у позовній заяві, скопійовано з ютуб-каналу відповідача у мережі Інтернет. Судом, за результатами вивчення вказаного компакт-диску та перегляду у судовому засіданні відео файлу, збереженому на ньому, встановлено, що дата створення відповідного файлу є відмінною від 06.08.2019 року (23.08.2019) - тобто, відповідний відеоролик не є записом ефіру каналу СТБ, в якому 06.08.2019 року о 17:30 год. було показано в програмі «Вікна-новини» сюжет під назвою «поліцейський побив пенсіонера». Своїм правом на звернення до телерадіоорганізації зі скаргою щодо змісту відповідних програм та передач та, відповідно, на отримання копії запису фрагмента зі спірної інформацією, позивач не скористався. Будь-яких інших допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували вихід 06.08.2019 року о 13:30 год. в телевізійний ефір телеканалу «СТБ» випуску програми «Вікна-новини» із сюжетом «поліцейський побив пенсіонера», на чому наголошує позивач у своєму позові, матеріали справи не містять. Натомість, наданий позивачем компакт-диск, який міг би підтвердити поширення інформації у мережі Інтернет, не є доказом такого поширення, адже позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме відповідач ТОВ «СТБ» поширив інформацію на порталі www.youtube.com в мережі Інтернет, а також не надано доказів реєстрації ТОВ «Телеканал СТБ» як засобу масової інформації в мережі Інтернет на відповідному інформаційному ресурсі. Посилання позивача у позовній заяві на наявність у відповідача своєї сторінки на порталі «ютуб», з якої він і скопіював відеозапис, що міститься на компакт-диску у матеріалах справи, тобто є офіційним ресурсом ТОВ «Телеканал СТБ», не дають підстав вважати, що власником веб-сайту є відповідач ТОВ «Телеканал СТБ» і, що саме ТОВ «Телеканал СТБ» поширив інформацію на цих ресурсах, оскільки доказів вказаним посиланням позивачем надано не було. За приписами ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про те, що позивачем не виконаний його процесуальний обов`язок та не доведений факт поширення саме ТОВ «СТБ» недостовірної негативної інформації стосовно позивача як у телевізійному ефірі телеканалу «СТБ» у випуску програми «Вікна-новини» від 06.08.2019 року у 17:30 год., так і у мережі інтернет. Також, оцінюючи зміст позовної заяви, ствердження позивача щодо необхідності захисту його честі, гідності та ділової репутації та посилання на обставини, суд вважає за необхідне зазначити, що ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика (Рішення ЄСПЛ у справі «Ліндон, Очаковський Лоруенс і Джулай проти Франції» і «Педерсен Баадсгаард проти Данії»). Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and the Guardian v. The United Kingdom", від 26.11.1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюджені висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення ЄСПЛ «Йерзільд проти Данії» та «»Тома проти Люксембурга». Таким чином, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, виловлювання журналіста, якщо вони і мали місце, засновані на коментарях, що, у свою чергу, свідчать про добросовісну реалізацію журналістами професійних обов`язків та згідно з ч. 6 ст. 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальну підтримку журналістів» є підставою для звільнення від відповідальності навіть у випадку, коли розповсюджена інформація є недостовірною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За вказаних обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності,оскільки у процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, які полягали б у приниженні його честі та гідності, а суд позбавлений можливості достовірно встановити джерело походження спірного відеоматеріалу та факт його поширення саме відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Отже, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати, понесені позивачем на сплату судового збору для подання позовної заяви, відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed