Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки боргу за договорами позики та 3%-річних. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що 7.12.2011 року відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] були отримані грошові кошти у сумі 55 100 доларів США із зобов'язанням повернути позичені кошти у строк до 31.03.2012 року. В подальшому згідно договору позики від 31.05.2012 року відповідачка отримала ще одну позику від позивача в розмірі 36 000 доларів США з обов'язком повернути кошти до 30.09.2012 року. Однак на вимоги позивача відповідачка грошові кошти не повертає, чим порушує умови договору позики. Тому просять стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 728 162,30 грн. боргу за обома договорами позики, 3% річних -32 286,96 грн. та судові витрати. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що 7.12.2011 року [PERSON] дійсно писала розписку про надання їй позики в сумі 55100 доларів США, але не позивачем, а [PERSON], якому вона і винна вказані гроші. А 31.05.2012 року вона дійсно уклала з [PERSON] договір позики н суму 36000 доларів США, однак позивач їй ці кошти не передав, поскільки в змісті договору йдеться, що він повинен передати їх на протязі дня в день його підписання. Таким чином, поскільки відповідачка ні 7.12.2011 року, ні 31.05.2012 року не отримувала ніяких грошових коштів від позивача, тому нічого вона не зобов'язана йому повертати. Також просили звернути увагу, що підтвердження факту передачі коштів позивач до суду не надав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити з наступних підстав. Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. У відповідності до ч.1, ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 7.12.2011 року відповідачка [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 55 100 доларів США та зобов'язалась їх повернути у строк до 31.03.2012 року, що підтверджується розпискою підписаною нею (а.с.14). Зміст її не містить інформації про особу, яка позичила відповідачці зазначені кошти. Оригінал розписки був оглянутий у судовому засіданні, який зберігається у позивача [PERSON] і наданий суду саме ним. Як пояснила [PERSON], вказані кошти вона позичила у свого знайомого [PERSON]. Згідно пояснень позивача та його представника, відповідачка, написавши розписку та отримавши вказану суму, передала її оригінал позивачу, ніякого [PERSON] позивач не знає. Яким чином опинився оригінал розписки у [PERSON] [PERSON] пояснити не змогла. Згідно ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За правилами ст.525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, поскільки відповідачка [PERSON] не надала доказів суду про надання 7.12.2011 року саме [PERSON] їй позики в розмірі 55100 доларів США, при цьому вона не заперечує щодо отримання вказаної суми як позики і написання нею розписки, а також, враховуючи знаходження її оригіналу у позивача, тому суд приходить до висновку, що [PERSON] позичила зазначену суму саме у [PERSON] 7.12.2011 року, а не повернувши її до 31.03.2012 року, вказана сума підлягає стягненню у судовому порядку з відповідачки на користь позивача. Як зазначає ч.1, ст.360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року наголошує, що „Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Крім того, 31.05.2012 року позивачка [PERSON] та позивач [PERSON] уклали договір позики у письмовій формі, за яким відповідачка отримала ще одну позику в розмірі 36 000 доларів США, зобов'язавшись повернути кошти до 30.09.2012 року (а.с.15; 48). Ствердження відповідачки та її представника про те, що [PERSON] не отримувала кошти від позивача, так як в п.3.1 договору вказано, що позикодавець передає позику позичальнику в день підписання сторонами цього договору, а протягом всього дня - 31.05.2012 року [PERSON] так вказаної суми їй і не дав, суд не може покласти в основу рішення, поскільки вони спростовуються описаним вище змістом Постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а також поясненнями і самої [PERSON], яка повідомила, що, розуміючи зміст підписаного договору і маючи бажання та потребу отримати вказану позику, вона не вимагала у позивача з 31.05.2012 року по день розгляду справи вказаної суми позики. Таким чином, суд також робить висновок про отримання відповідачкою позики від позивача в сумі 36 000 доларів США, а не повернувши її до 30.09.2012 року, вона також підлягає стягненню у судовому порядку з відповідачки на користь позивача. Як передбачає ч.1, ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На момент звернення до суду заборгованість відповідачки перед позивачем складає 760 449,26 грн., яка складається з 55 100 доларів США (еквівалент у гривнях по курсу НБУ - 440 414,30 грн.); 36 000 доларів США (еквівалент у гривнях по курсу НБУ - 287 748,00 грн.). Аналізуючи докази, зібрані по справі, суд приходить до висновку, що поскільки позивач, надавши дві описані позики, виконав зі свого боку умови договорів позики від 7.12.2011 року та від 31.05.2012 року, а відповідачка, отримавши вказані суми не повернула їх позивачу у вказані строки, тому їх сумарний розмір 728 162 грн. 30 коп. підлягає стягненню у судовому порядку. За змістом до ч.2, ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На вимоги позивача відповідачка грошові кошти не повернула, чим порушує умови договорів позики, і за таких обставин з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 3% річних за прострочення сплати позики - 32 286, 96 грн. (а.с.13). За описаних вище обставин та наданих доказів сторонами по справі позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.88 ЦПК України поскільки задоволено позов у повному обсязі, тому з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 3 654 грн. судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved