Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-26 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із даним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та відділу Держкомзему у Глибоцькому районні Чернівецької області, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вони, на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 березня 2011 року є власниками 3/5 частки нерухомого майна, житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого в с. Йорданешти вул. Емінеску № 32 Глибоцького району Чернівецької області, яке було зареєстроване в Глибоцькому КРБТІ 13 березня 2012 року номер витягу 334347714, реєстраційний номер 13613671. Відповідачці [PERSON] та покійному батьку [PERSON] на підставі вказаного рішення суд виділив та визнав за ними право власності на 2/5 частини вище вказаного домоволодіння, однак право власності на дане майно вони не зареєстрували. Житловий будинок по вулиці Емінеску 32 в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області розташований на земельній ділянці загальною площею 0,2500 га цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка належала на праві власності [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку та яку він на підставі договору дарування від 26 липня 2010 року подарував [PERSON] Вважають, що оскільки до них перейшло у власність 3/5 частин житлового будинку, господарських будівель та споруд, то переходить у власність відповідно 3/5 частини земельної ділянки. Тому просять витребувати від [PERSON], з підстав передбачених ст. 387 ЦК України, вказану частину земельної ділянки. Крім того, позивач [PERSON] посилається на те, що 06 квітня 2013 року [PERSON] помер, що підтверджується актовим записом №10 від 08 квітня 2013 року. Після його смерті за законом спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину, є він та його мати [PERSON], так як постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказує на те, що крім вищевказаних спадкоємців спадкоємцями за законом є син та донька померлого [PERSON] - [PERSON] і [PERSON], які спадщину не прийняли. Крім того, посилається на те, що спадкоємцями за заповітом посвідченого 13.05.2003 року реєстровий №41, номер заповіту в спадковому реєстрі 43094269 є [PERSON], а за заповітом 09 серпня 2010 року за реєстровим №73 номер заповіту в спадковому реєстрі 52445874 [PERSON], однак, вони спадщину своєчасно не прийняли. Заяви з якими звертались [PERSON] і [PERSON] до Глибоцького районного суду Чернівецької області про прийняття спадщини залишились без задоволення. При цьому вказував на те, що 26 липня 2010 року за життя покійний [PERSON] уклав зі своє донькою відповідачкою по справі [PERSON] договори дарування земельних ділянок, які посвідчені приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON], а саме: земельної ділянки площею 0,0738 га - договір ВМК №493966 зареєстрований в реєстрі за №1935; земельної ділянки площею 0,0927 га - договір ВМК №493968 зареєстрований в реєстрі за №1936; земельної ділянки площею 0,1966 га - договір ВМК №493970 зареєстрований в реєстрі за № 1937; земельної ділянки площею 0,2500 га договір ВМК № 493964 зареєстрований в реєстрі за №1934, однак обдарована [PERSON] своє право власності на ці земельні ділянки не зареєструвала відповідно до закону. А тому позивач [PERSON] вважає, що на них відкрилася спадщина після смерті [PERSON] Тому, просить визнати за ним право власності на 1/2 частку від 1/5 частки житлового будинку по вул. Емінеску, 32 та на 1/2 частку від 1/5 частки земельної ділянки яка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,2500 га; 1/2 частки земельної ділянки площею 0,1966 га; 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0927 га; 1/2 частки земельної ділянки (пай) площею 1,34 га. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позов підтримали повністю, просили суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідачів [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги не визнали просили суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність, при цьому посилалися на те, що батько за життя розпорядився своїм майном, тому підстав для визнання договорів дарування немає, вказували також на те, що позивач [PERSON] перебував за кордоном, за батьком не доглядав, тому не може успадковувати майно після його смерті. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов визнав частково, в частині визнання права власності за позивачем [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки паю площею 1,34 га та 1/2 від 1/5 частки житлового будинку, в іншій части позовних вимог просив відмовити за безпідставністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність. Представник третьої особи Держкомзему у Глибоцькому районі Чернівецької області в судове засідання не зявився, про те звернувся до суду із заявою про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27 грудня 2006 року [PERSON] на підставі рішення ХХV сесії ІІ скликання [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 22 березня 2006 року № 33-25/06 було видано Державний акт на праві приватної власності серії ПГ № 442613 на земельну ділянку площею 0,25 га цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7321082000:01:003:0043, що знаходиться по вулиці [PERSON] № 32 в селі Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області. Вказаний державний акт недійсним не визнався. 26 липня 2010 року [PERSON], як власник земельної ділянки, на підставі договору дарування серії ВМК № 493964 подарував вказану ділянку відповідачці [PERSON] На спірній земельній ділянці знаходиться житловий будинок господарські будівлі і споруди. Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 29 березня 2011 року визнано за позивачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності на 3/5 частки, а за відповідачкою [PERSON] та покійним [PERSON] 2/5 частки житлового будинку господарських будівель і споруд що знаходиться по вулиці [PERSON] № 32 в селі Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області. Відповідно до част.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, встановлено, що позивачі є власниками 3/5 часки вказаного житлового будинку, а Державний акт про право власності на землю було видано [PERSON] до визнання права власності на частку житлового будинку за позивачами. 06 квітня 2013 року [PERSON] помер. Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності або користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці обєкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщенні на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщенні, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право власності на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку, що у позивачів з моменту набуття права власності на частку у житловому будинку по 1/5, відповідно виникло право власності на земельну ділянку, на якій він знаходиться, по 1/5. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Виходячи з норм статті 387 ЦК України та частини 3 статті 10 ЦПК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, має довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У речово-правових відносинах не застосовується способи захисту прав, встановлені для зобов'язальних правовідносин. У цих відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 7 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12). У п.22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Отже, у даному випадку спірне майно може бути витребувано від останнього набувача, який не є стороною оспорюваного правочину, шляхом подання віндикаційного позову. Однак, звертаючись до суду із даним позовом, неодноразово змінюючи позовні вимоги, користуючись наданим їм правом ст. 31 ЦПК України, позивачі в останній редакції своїх позовних вимог просили витребувати від відповідачки [PERSON] 3/5 земельної ділянки площею 0,25 га, однак визнати за ними право власності вони не просили. В судовому засіданні судом було уточнено всі позовні вимоги, які були сформульовані в остаточній редакції позовної заяви. А тому суд вважає, що дана позовна вимога є передчасною, оскільки суд, відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Крім того, судом встановлено, що 26 липня 2010 року між покійним [PERSON] (за його життя) та відповідачкою по справі [PERSON] було укладено договори дарування земельних ділянок, які посвідчені приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON], а саме: земельної ділянки площею 0,0738 га кадастровий номер 7321082000:01:003:0044 - договір ВМК №493966 зареєстрований в реєстрі за №1935; земельної ділянки площею 0,0927 га кадастровий номер 7321082000:01:003:0046 - договір ВМК №493968 зареєстрований в реєстрі за №1936; земельної ділянки площею 0,1966 га кадастровий номер 7321082000:01:003:0045- договір ВМК №493970 зареєстрований в реєстрі за № 1937; земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер 7321082000:01:003:0043 договір ВМК № 493964 зареєстрований в реєстрі за №1934. Відповідно до ст. ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За п.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. \~Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.\~\~Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом ( оспорюваний правочин). Позивачі просять суд визнати вказані договори дарування недійсними, посилаючись на те, що [PERSON] на день смерті [PERSON] не зареєструвала за собою право власності на вказані земельні ділянки, а провела державну реєстрацію тільки 03 березня 2013 року, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Однак, виходячи із вимог ст. 203, 205 ЦК України, це не може бути підставою визнання договорів дарування недійсним. Інших обставин та доказів на підтвердження позивачами недійсності оспорюваних договорів не надано. Зважаючи на викладене суд вважає, що позовні вимоги з цих підстав в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають. Як вже зазначалося вище, [PERSON] 06 квітня 2013 року помер. За життя [PERSON] склав заповіт 13 травня 2003 року, який посвідчений секретерам виконкому [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, зареєстрований в реєстрі за № 41, яким останній заповів [PERSON] все належне йому майно. А також, 09 серпня 2010 року [PERSON] також склав заповіт, який посвідчений секретерам виконкому [PERSON] сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, зареєстрований в реєстрі за № 73, яким заповів земельну ділянку (пай) площею 1,34 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва [PERSON] Однак, як вбачається із матеріалів справи спадкоємці за заповітом [PERSON] та [PERSON] відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадщину не прийняли. Спадкоємцями за законом, після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], однак, спадкоємцями, які прийняли спадщину є [PERSON] та відповідачка [PERSON], інші спадкоємці спадщини не прийняли, що підтверджується матеріалами спадкової справи, які мають право по 1/2 частці спадкового майна. Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по вулиці [PERSON] № 32 в селі Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області та на 1/2 частку земельної ділянки (паю) площею 1,34 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в с. Йорданешти Глибоцького району Чернівецької області та належала [PERSON] праві власності на підставі Державного акту на праві приватної власності серії ІІ ЧВ № 013849 від 08 квітня 2002 року. А тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на це майно в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Право власності на земельні ділянки площею 0,0738 га кадастровий номер 7321082000:01:003:0044, площею 0,1966 кадастровий номер 7321082000:01:003:0045 та 0,0927 га кадастровий номер 7321082000:01:003:0046 належить відповідачці [PERSON], дані земельні ділянки до складу спадкового майна не входять, а тому позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку даного майна, як спадкового є безпідставною та задоволенню не підлягає. Що стосується позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/10 частину земельної ділянки площею 0,25 га кадастровий номер 7321082000:01:003:0043, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, то суд вважає, що вона не підлягає задоволенню, оскільки, підставою визнання за ним права власності позивач вказує на те, що дана частина земельної ділянки входить до складу спадкового майна, на підставі того, що договір дарування даної земельної ділянки є недійсним. Разом із тим, судом було встановлено, що відсутні підстави визнання даного договору недійсним, тому вказана частка земельної ділянки не входить в спадкову масу. Право власності на цю землю належить відповідачці [PERSON] На даний час її право власності не скасоване, ніким не ос порене. Позивач [PERSON] набувши право власності на 1/10 частку нерухомого майна, що знаходиться на цій земельній ділянці, має право в порядку ст. 387 ЦК України витребувати майно із чужого незаконного володіння. Однак, позову із цих підстав ним не заявлялося, а суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог. У відповідності до ч.1, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст..88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, ст.ст. 386, 387, 388, 1216-1223, 1233 - 1236, 1258, 1261, 1267, 1268 ЦК України,

Outcome: partial