Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, посилаючись на те, що 06 липня 2007 року між сторонами було укладено Кредитний договір № CSIPG100000142 про отримання кредитних коштів у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 34 200,00 доларів США на наступні цілі: 28 800 доларів США на придбання нерухомості, а також 5 400 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного Договору, строком з 06 липня 2007 року до 06 липня 2022 року зі сплатою відсотків у розмірі 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Крім того між сторонами було укладено Іпотечний договір до Кредитного договору № CSIPG100000142 від 06 липня 2007 року, відповідно до якого було передано в іпотеку житловий будинок з прибудовами та земельну ділянку. Під час укладання договору кредиту у відповідача була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволила використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору, адже валютою зобов'язання та валютою виконання зобов'язання сторонами визначений долар США. Позивач вважає, що даний договір підлягає визнанню судом недійсним, оскільки відповідач, уклавши з позивачем Кредитний договір в доларах США, порушив вимоги чинного законодавства України, тому звернувсь до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити в повному обсязі, визнавши недійсним кредитний та іпотечний договори, та застосувати наслідки недійсності правочину. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмове заперечення, в якому позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Представник Національного банку України в судовому засіданні надала письмове пояснення та при вирішенні даного позову поклалась на розгляд суду, в подальшому до судового засідання не з'явилась. Представник Інспекції з питань за хисту прав споживачів в судовому засіданні надав письмовий висновок та просив задоволити позовні вимоги. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами Конституції України, цивільного законодавства та законами, які регулюють діяльність банків по наданню фінансових послуг. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON], звернувся до Черкаського ГРУ «ПриватБанку» за отриманням кредиту в доларах США, та відповідно до якого між сторонами було укладено Кредитний договір № CSIPG100000142 від 06 липня 2007 року, по якому останній отримав кредит в розмірі 34 200,00 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 06 липня 2022 року. · Відповідно до даного договору п.7.1 Банк зобов'язався надати "Позичальникові" кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 06 липня 2007 року по 06 липня 2022 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 34 200,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором КБ «ПриватБанк» та [PERSON], 06 липня 2007 року, уклали Договір Іпотеки № CSIPG100000142, відповідно до якого надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з прибудовою загальною площею 76,6 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,21 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. 13 листопада 2014 року Черкаським районним судом Черкаської області винесено рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CSIPG100000142 від 06 липня 2007 року стягнуто з [PERSON] на користь Банку грошові кошти в сумі 363 333 грн. 40 коп. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Черкаської області від 13 січня 2015 року вищевказане рішення залишено без змін. Статтею 61 ч.3 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В даному випадку, предметом спору у вищевказаних судових справах були саме Кредитний Договір № CSIPG100000142 від 06 липня 2007 року та Договір Іпотеки № CSIPG100000142 від 06 липня 2007 року, по яким в судових засіданнях були досліджені докази, які оспорюються позивачем. Крім того, статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Вище зазначені Правила прийняті з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Відповідно до статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором. Стаття 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Таким чином, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до статті 5 даного Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до цієї ж статті кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають у себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності на момент отримання Позивачем кредиту не містило приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Що стосується валютного законодавства, то відповідно до вимог Декрету (стаття 1) надання кредитів в іноземній валюті слід відносити до валютних операцій. Здійснення валютних операцій може мати місце на підставі генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України. Відповідно до статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Перелік валютних операцій, для здійснення яких необхідна індивідуальна ліцензія НБУ, наданий у частині 4 цієї статті. Генеральні ліцензії надаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Пункт «в» частини 4 статті 5 Декрету передбачає вимогу щодо отримання індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення вказаних операцій необхідна лише у тому випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, законодавством не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина з огляду на відсилочний характер норми Декрету не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Що стосується необхідності отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України згідно з вимогами пункту «г» частини 4 статті 5 Декрету, то слід зазначити, що відповідно до цієї статті порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України. Згідно зі статтею 11 Декрету Національний банк України видає в межах, передбачених цим Декретом обов'язкові для виконання-нормативні акти щодо здійснення операцій на валютному ринку України. Крім цього, відповідно до статті 44 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. На виконання вказаних повноважень Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028. Відповідно до пункту 1.4 Положення використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів що придбаваються. Разом з тим, у пункті 1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Ця норма була прийнята виходячи з того, що, як було зазначено вище, операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик включають у себе не лише операції з надання кредиту, але й проведення інших платежів за кредитом (проценти, комісійні тощо). Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів та інших платежів за кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною з сторін договору, за умови якщо стороною договору є уповноважений банк, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл (генеральну ліцензію) на здійснення валютних операцій. Висновком науково-правової експертизи Інституту держави і права імені В.М. Корецького Національної академії наук України щодо правових підстав надання кредитів в іноземній валюті від 09 листопада 2006 року підтверджено, що відповідно до норм статей 192, 533, 1054 ЦК України, статті 198 ГК України, статей 32, 44 Закону України «Про Національний банк України» статей 2, 47, 49 Закону «Про банки і банківську діяльність», статей 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті. Необхідно також зазначити, що навіть якщо погодитися з твердженням позивача щодо необхідності отримання сторонами кредитного договору відповідних індивідуальних ліцензій Національного банку України, то слід зауважити, що у такому випадку за відсутності таких ліцензій у сторін договору, ця обставина безпосередньо не визначає недійсність договору. Укладення договору без наявності відповідних ліцензій не доводить у такому випадку порушення суб'єктивного цивільного права. Звернення до суду з позовом про визнання договорів недійсними фактично є намаганням покласти на банк-позичальника коштів несприятливі правові наслідки через невиконання боржником своїх обов'язків згідно договору. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає правомірним надання банками кредитів в іноземній валюті та отримання відсотків та інших платежів в іноземній валюті за кредитами (як у готівковій, так у безготівковій формі) на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу (генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Посилання позивача в позовній заяві на ряд порушень з боку ПАТ КБ «ПриватБанк» під час укладення кредитного договору та договору іпотеки, не знайшли свого підтвердження та обґрунтування в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено свої позовні вимоги, тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed