Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просив суд: -Визнати бездіяльність Одеської обласної державної адміністрації, яка є засновником Комунального закладу « Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №93 І-ІІІ ступенів з дошкільними групами корекційного та реабілітаційного спрямування» щодо невиконання вимог ст. 60 « Положення про спеціальну школу та положення про навчально-реабілітаційний центр» про забезпечення щоденного підвезення учнів ( вихованців) до спеціальної школи та у зворотньому напрямку-протиправною. -Зобов`язати Одеську обласну державну адміністрацію вчинити невідкладні дії, щоб упродовж 24 годин з дня отримання ними рішення ( або копії рішення) по вказаній справі, забезпечити щоденне підвезення учнів - [PERSON] та [PERSON] з місця їх мешкання до Комунального закладу « Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №93 І-ІІІ ступенів з дошкільними групами корекційного та реабілітаційного спрямування» та у зворотньому напрямку, забезпечуючи першочергові вищі інтереси права дітей з інвалідністю , що навчаються у вказаній спеціальній школі, відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, а також ст.ст. 6,7 Конвенції про права осіб з інвалідністю, ст. 60 « Положення про спеціальну школу та положення про навчально-реабілітаційний центр» та до закону « Про середню освіту» та Конституції України. -Стягнути з Одеської обласної державної адміністрації, яка є засновником Комунального закладу « Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №93 І-ІІІ ступенів з дошкільними групами корекційного та реабілітаційного спрямування» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача позов не визнала, надала відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволенні позову просила відмовити. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Суд, вивчивши матеріали скарги, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивач по справі - [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №556) та [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №557), які мають інвалідність, що підтверджується посвідченнями серії [NUMBER] та [NUMBER] , копії яких наявні в матеріалах справи. Згідно довідки про склад сім`ї та реєстрацію вбачається, що позивач, разом із дружиною та дітьми- [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . З листа Комунального закладу « Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №93 І-ІІІ ступенів з дошкільними групами корекційного та реабілітаційного спрямування» № 207 від 11.09.2019 року вбачається, що [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2009 року народження відповідно до Наказу від 05.09.2012 р. № 121 зараховані з 05.09.2012 року та навчаються в Комунальному закладі « Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №93 І-ІІІ ступенів з дошкільними групами корекційного та реабілітаційного спрямування» з дати зарахування по сьогоднішній день. Згідно з рішенням Одеської обласної ради від 22.09.2006 року № 73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада Комунальний заклад « Одеська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат №93 І-ІІІ ступенів з дошкільними групами корекційного та реабілітаційного спрямування» є об`єктом спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міста, області, повноваження з управління яким делеговані Одеській обласній державній адміністрації. Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на вимоги ст. 60 « Положення про спеціальну школу та положення про навчально-реабілітаційний центр» про забезпечення щоденного підвезення учнів ( вихованців) до спеціальної школи та у зворотньому напрямку, які відповідачем не виконуються. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України « Про загальну середню освіту» здобуття повної загальної середньої освіти забезпечує спеціальна школа- заклад загальної середньої освіти для дітей, які потребують корекції фізичного та/ або розумового розвитку. 06.03.2019 року Кабінетом міністрів України прийнята постанова №221, якою затверджені Положення про спеціальну школу та положення про навчально-реабілітаційний центр», що вступила в силу 27.03.2019 року. Відповідно до ст. 60 положень про спеціальну школу, засновник забезпечує щоденне підвезення учнів ( вихованців) до спеціальної школи та у зворотньому напрямку. Відповідно до п. 1 ч.б ст.32 Закону України « Про місцеве самоврядування» до відання виконавчого органу міської ради належать делеговані повноваження у сфері освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту- це забезпечення в межах надання повноважень доступності і безоплатності освіти. Представником відповідача у відзиві на позовну заяву зазначено, що Одеською обласною державною адміністрацією у 2020-2021 навчальному році сплановані заходи щодо приведення мережі спеціальних закладів освіти для дітей із сенсорним порушенням до діючого Закону, у тому числі утворення в Одеській області навчально-реабілітаційного центру для дітей з порушенням зору на базі діючих спеціальних закладів освіти для дітей зі зниженням зором та сліпих дітей. З наведеного вище слідує, що законодавчо передбачено щоденне підвезення учнів ( вихованців) до спеціальної школи та у зворотньому напрямку, що на даний час відповідачем не виконується, тому суд вважає за можливе вимоги в частині визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання виконувати дані вимоги закону задовольнити. Суд не приймає до уваги позицію представника відповідача, що засновником Комунального закладу " Одеська спеціалізована загальноосвітня школа-інтернат № 93 І-ІІІ ступенів є Одеська обласна рада, оскільки це спростовується наявним у справі Витягом з якого вбачається, що засновником є Одеська обласно державна адміністрація. З приводу вимоги позивача в частині негайного - упродовж 24 годин з дня отримання ними рішення ( або копії рішення) по вказаній справі, забезпечити щоденне підвезення учнів суд зазначає наступне. Суд звертає увагу, що рішення суду по даній справі не підпадає негайному виконанню, передбаченому ст. 430 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 431 ЦПК України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчі листи видаються після набрання рішенням суду законної сили, тобто після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду ( ст. 273 ЦПК України). Таким чином, суд відмовляє у вимозі щодо негайного зобов`язання відповідача здійснити дії, оскільки дана вимога не передбачена чинним законодавством. Також позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.. Згідно п.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України). Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат(їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав ніяких доказів причино - наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями. Таким чином, позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обгрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди. З наведеного вище суд вважає, що в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, обґрунтованими частково, тому вважає за можливе їх задовольнити частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial