Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення необґрунтовано отриманих коштів обґрунтовуючи їх тим, що 13.11.2013 року відповідачка в присутності свідків отримала від неї 19000 грн. авансу в рахунок оплати за договором купівлі-продажу будинку розташованого по [ADDRESS]. На виконання договору купівлі продажу відповідачка передала їй ключі від вказаного будинку і дозволила їй та її чотирнадцятирічному сину поселитися в будинку. Відповідачка неодноразово обіцяла оформити договір купівлі-продажу нотаріально, а вона, в свою чергу, доплатити останній 6000 грн. за для повного розрахунку за договором за яким продаж будинку мав вчинитися за 25000 грн., проте відповідачка з незрозумілих їй причин зволікала з нотаріальним оформленням угоди, а потім і взагалі повідомила, що знайшла інших покупців на будинок, за таких обставин вона змушена звернутися до суду з питанням стягнення з відповідачки [PERSON], на її користь 19000 грн. набутих без правової підстави. 07 травня 2014 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічними позовними вимогами до [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу будинку дійсною та про її розірвання, відшкодування збитків та зобов»язання не чинити перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з будинку, обґрунтовуючи їх тим, що вона є власницею будинку що знаходиться в [ADDRESS], який в листопаді 2013 року вирішила продати позивачці за 25000 грн.. 13 листопада 2013 року [PERSON] передала їй, 19000 грн., як аванс за вказаний будинок, а вона в свою чергу передала [PERSON] ключі від будинку та дозволила в ньому поселитися на умовах, що після приватизації земельної ділянки на якій знаходиться будинок, [PERSON] доплатить їй 6000 гривень і оформить угоду купівлі - продажу нотаріально, але коли прийшов час оформлення будинку [PERSON] відмовилась від нотаріального посвідчення вказуючи, що вона не має на це коштів та звернулася з позовом до суду про повернення авансу. За таких обставин вважає необхідним визнання угоди купівлі-продажу будинку дійсною та розірвати її, зобов»язати позивачку відшкодувати їй збитки в сумі 3900 грн., які складаються із орендної плати з розрахунку 300 грн. в місяць та просить зобов»язати позивачку не чинити перешкод у користуванні власністю шляхом її виселення з будинку. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом заявлені нею позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить суд їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечила вважаючи їх необґрунтованими та просить суд відмовити в їх задоволенні. Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом, зустрічні позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити посилаючись на обставини викладені в зустрічній позовній заяві. Проти задоволення первісних позовних вимог заперечила та просить суд відмовити в їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення коштів набутих без правової підстави підлягають повному задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання угоди купівлі-продажу будинку дійсною та про її розірвання, відшкодування збитків та зобов"язання не чинити перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з будинку підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Стаття 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», передбачає, що обов»язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За змістом статтей 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов»язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов»язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином та у строки відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а також інших актів законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов»язання однією стороною, друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов»язання, якщо це встановлено договором або законом. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 07.02.2014 року, слідує, що [PERSON], являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що між позивачкою за первісним позовом відповідачкою за зустрічним позовом та відповідачкою за первісним позовом позивачкою за зустрічним позовом, 13 листопада 2013 року було досягнуто усної угоди про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться у [ADDRESS], в ході якої відповідачка [PERSON] отримала від позивачки аванс в сумі 19000 грн., (розписка а.с. 8), остання в свою чергу передала [PERSON], ключі від зазначеного будинку та дозволила їй разом з дитиною проживати у вказаному будинку. Вказані обставини визнані як позивачкою так і відповідачкою в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 571 ЦК України, у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. У відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Оскільки договір купівлі-продажу не відбувся, тому сума 19000 грн., отримана відповідачкою від позивачки як аванс підлягає поверненню позивачці, оскільки ці кошти утримуються без правової підстави, тому первісний позов підлягає задоволенню. Щодо зустрічного позову, то судом в судовому засіданні з урахуванням викладених вище обставин не встановлено правових підстав для визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним та відповідно для його розірвання. Також відповідачкою не доведено існування між сторонами договору найму (оренди) житлового будинку по [ADDRESS], який належить на праві власності відповідачці [PERSON], а тому позов в частині стягнення з [PERSON] збитків у виді орендної плати в сумі 3900 грн. задоволенню також не підлягає, у зв»язку із недоведеністю обставин справи належними та допустимими доказами. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З урахуванням вище встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] проживає у житловому будинку по [ADDRESS], який належить на праві приватної власності відповідачці [PERSON], без правових підстав, вона не відноситься до членів сім»ї відповідачки, з нею не укладався договір найму (оренди) житла чи будь-який інший договір, який би надавав би їй право прождивати у вказаному будинку, а тому [PERSON] підлягає виселенню з будинку без надання їй іншого житла, й у цій частині зустрічний позов підлягає задоволенню. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial