Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

Сторони 11 серпня 2001 року зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області від якого мають малолітню дитину сина [PERSON] Але вказуючи на те, що спільне життя із відповідачем не склалося через несумісність характерів, позивач звернувся з позовом до суду про розірвання шлюбу. Також, вказуючи на те, що під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі сторонами, відповідно було придбано легковий автомобіль марки Renault Kangoo, номер кузова VF1FCO7AF29124703, реєстраційний номер [NUMBER], двокімнатну квартиру загальною площею 41,5 кв.м, яка розташована в [ADDRESS], яку було придбано у 2013 році та двокімнатну квартиру, жилою площею 25 кв.м, що розташована в смт. Диканька Полтавської області, вул. Незалежності (Леніна,) 82, кв. 23, яку було подаровано 20. 11. 2001 року. Оскільки відповідач від добровільного поділу спільного майна відмовилася, тому позивач звернувся з позовом до суду, де також просить поділити вказане спільно нажите майно подружжя, відповідно до якого виділити йому у власність двокімнатну квартиру № 15, яка розташована в [ADDRESS] та легковий автомобіль марки Renault Kangoo, а відповідачу просить залишити у власності двокімнатну квартиру №23, що розташована в смт. Диканька Полтавської області, вул. Незалежності,82. Під час проведення попереднього судового засідання по справі відповідач [PERSON] до суду подала зустрічну позовну заяву в якій просила відмовити позивачу [PERSON] в позові про розірвання шлюбу та поділ спільного майна у звязку з безпідставністю на незаконністю позовних вимог. Разом з тим просила задоволити її зустрічні позовні вимоги, а саме визнати за нею право власності на [ADDRESS], провести поділ спільного майна подружжя автомобіля [NUMBER] виділивши їй направі власності 2/3 частини вартості цього автомобіля , а позивачу залишити 1/3 частини вартості спірного автомобіля Renault Kangoo. Кваритру № 23, яка знаходиться по вул. Незалежності,23 в смт. Диканька та належить їй та позивачу по первинному позову [PERSON] залишити в їх спільній власності. Під час розгляду справи позивач за первинним позовом [PERSON] уточнив свої позовні вимоги та просив залишити його позовну вимогу щодо визнання за ним права власності на автомобіль Renault Kangoo без розгляду так як вважав, що даний автомобіль належить і так саме йому, так як придбаний він на подаровані йому кошти. Ухвалою суду від 20 грудня 2016 року вказане клопотання позивача було задоволене. В судовому засіданні позивач за первинним позовом [PERSON] та відповідач за зустрічним позовом свої уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та наданих ним пояснень у судовому засіданні. Також суду пояснив, що тривалий час він проживає окремо від відповідача і будь-якого наміру на примирення не має. З приводу зустрічних позовних вимог відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову [PERSON] він визнав частково, А саме погоджується на залишення в спільній сумісній власності квартири № 23, яка знаходиться по вул. Незалежності, 82 в смт. Диканька, яка придбана на спільні з позивачем по зустрічному позову кошти. Разом з тим позивач по первинному позову не погоджується з поділом легкового автомобіля так як вважає його особистою власністю та не погоджується з визнанням за позивачем за зустрічним позовом права власності на спірну квартиру [ADDRESS], так як вважає що вказана квартира була придбана за власні кошти подружжя під час спільного проживання. Разом з тим, позивач по первинному позову не надав належних та допустимих доказів , що саме він один має право на квартиру [ADDRESS]. Відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов позивача за первинним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] визнали частково, а свій зустрічний позов позивачка підтримала в повному обсязі та зазначила, що 17 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири №15, що розташована по вул. Чернишевського, 5, в смт. Диканька Полтавської області. Цей правочин було вчинено за особисті кошти, які відповідач за первинним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON], отримала 15. 07. 2013 року від її батьків згідно договору дарування, який мається в матеріалах цивільної справи. Вказані кошти в сумі 50 000 грн., нею були передані 17. 07. 2013 року продавцю квартири [PERSON], як розрахунок за дану квартиру, а інша частина отриманих від батьків коштів в розмірі 10 000 грн., була спрямована на покриття витрат за складання та оформлення договору купівлі-продажу. Тому, відповідач за первинним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає дану квартиру такою, що придбана за її особисті кошти та є її приватною власністю. При цьому, позивач по зустрічному позову та відповідач по первинному позову зазначила, що квартира № 23, що розташована по вул. Незалежності, 82, в смт. Диканька Полтавської області належить сторонам на підставі договору дарування від 20. 11. 2001 року на праві спільної власності, так як у самому договорі зазначені два власники. Тому, вона та ії представник вважають, що ділити дану квартиру між сторонами немає необхідності у зв'язку з тим, що вона і так поділена. Щодо автомобіля який був придбаний під час шлюбу з позивачем за первинним позовом та відповідачем по зустрічному позову [PERSON] позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що він повинен бути розділений з урахуванням їхньої неповнолітньої дитини - сина [PERSON], 25. 09. [INFO], який проживає з нею в пропорції 2/3 частини їй, а 1/3частини вартості автомобіля відповідачу. На початку судового розгляду заперечувала проти позовних вимог позивача щодо розірвання шлюбу, але під час розгляду справи по суті змінила свою думку та не заперечувала щодо задоволення цієї позовної вимоги позивача за первинним позовом [PERSON] Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, їхніх представників, свідків та дослідивши наявні по справі належні та допустимі докази , суд дійшов до наступного висновку, що позовні вимоги позивача по первинному позову [PERSON] та позовні вимоги відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного процесуального кодексу України. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 11 серпня 2001 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Диканського районного управління юстиції Полтавської області від якого мають малолітню дитину - сина [PERSON] Як пояснив в суді позивач по первинному позову між ним та відповідачем по первинному позову виникли не порозуміння, а тому на його спільне життя сторін в подальшому не можливе і відновлювати сімейні стосунки вони наміру не мають. Вказане свідчить, що подальше спільне життя подружжя і збереження їхнього шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а тому відповідно до ст. 112 СК України шлюб між ними слід розірвати. Крім того, сторонами під час спільного проживання за спільні кошти було придбане майно, а саме квартира [ADDRESS], співвласниками якої вони є по 1/2 частині. Квартиру [ADDRESS], яка згідно договору купівлі - продажу від 17 липня 2013 року і оформлена на відповідача попервинному позову та на позивача по зустрічному позову [PERSON] та автомобіль Renault Kangoo, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який оформлений на відповідача . Відповідно до ч. 1 ст. 60, ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на спірну квартиру [ADDRESS] та автомобіль Renault Kangoo, реєстраційний номер [NUMBER]. Дане майно було придбано у період шлюбу сторін по справі, і не є річчю індивідуального користування. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Так, підлягає розподілу в рівних частинах і квартира №15 розташована за адресою по вул. Чернишевського, 5 в смт. Диканька, придбаної 17 липня 2013 року згідно договору купівлі - продажу. Дана квартира була придбана сторонами під час шлюбу, за належні їм спільні кошти, що підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні належними та допустимими доказами. Так з договору купівлі продажу вказаної квартири від 17.07.2013 року (а.с. № 76 ) вбачається, що позивач по первинному позову та відповідач по зустрічному позову [PERSON] до нотаріальної контори подав заяву про згоду на придбання вказаної спірної квартири, його дружиною відповідачем по первинному позову [PERSON] Справжність його підпису була засвідчена приватним нотаріусом Диканського районного нотаріального округу. Дані дії позивача за первинним позовом [PERSON] відповідають вимогам ст. 65 СК України. З пояснень у відкритому судовому засіданні сторін та їхніх представників, свідків та наявних в справі доказів вбачається , що саме вказаними особами під час перебування в шлюбі за спільні кошти було придбане спірне майно, яке вони спільно використовували та отримували від нього доходи, які витрачалися на потреби їхньої сім"ї, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частинах як це вимагає чинне законодавство України. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню. При цьому, суд не бере до уваги твердження, як позивача по первинному позову, що кошти на придбання в червні 2014 року автомобіля марки Renault Kangoo, номер кузова - VF1FCO7AF29124703, реєстраційний номер [NUMBER] дала його мати свідок по справі [PERSON], так і твердження відповідача по первинному позову та позивача по зустрічному позову [PERSON], що квартира №15 за адресою по вул. Чернишевського, 5 в смт. Диканька придбана 17 липня 2013 року була придбана за кошти її батьків, підтвердивши це відповідними письмовими доказами у виді договорів дарування грошових коштів датовані 07 травня 2014 року ( а.с. № 67) та 15 липня 2013 року (а.с. № 46), так як вказані докази є неналежними, а тому вважає їх безпідставними. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Outcome: approved