Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

У вересні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування заборони на нерухоме майно. Як підставу зазначила, що 09.12.1998 року ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області було накладено заборону на відчуження майна у вигляді земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану на території Шевченківської селищної ради Шевченківського району Харківської області за адресою: вул. Давидова-Лучицького-53, с.м.т. Шевченкове, Шевченківського району, Харківської області, яка належить їй на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-27-80-056394 від 09.09.1997 року. 12 вересня 2017 року міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Купянському, Шевченківському районах та м. Купянськ Головного територіального управління юстиції у Харківській області надано довідку, відповідно до якої виконавчих проваджень, де вона є стороною (боржником), на виконанні у відділі немає. Наявність заборони на нерухоме майно позбавляє її можливості розпоряджатися власністю. Позивач просить скасувати заборону відносно земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану на території Шевченківської селищної ради Шевченківського району Харківської області за адресою: вул. Давидова-Лучицького-53, с.м.т. Шевченкове, Шевченківського району, Харківської області. В судове засідання сторони не з'явилися, надавши заяви про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних доказів, позивач підтримала позов та наполягає на його задоволенні. Представник відповідача до суду не з"явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти задоволення позову. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши справу № 2-185/99, суд дійшов наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 96907014 від 11.09.2017 року на підставі ухвали Шевченківського районного суду Харківської області від 09.12.1998 року накладено заборону на відчуження нерухомого майна у вигляді земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, розташовану на території Шевченківської селищної ради Шевченківського району Харківської області за адресою: вул. Давидова-Лучицького-53, с.м.т. Шевченкове, Шевченківського району, Харківської області (а.с. 5-7). Вищезазначена земельна ділянка на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ХР-27-80-056394 від 09.09.1997 року на праві власності належить [PERSON] (а.с. 3, 4). Згідно довідці № 6302/14.14-37 від 12 вересня 2017 року міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Купянському, Шевченківському районах та м. Купянськ Головного територіального управління юстиції у Харківській області виконавчих проваджень, де [PERSON] є стороною (боржником), на виконанні у відділі немає (а.с. 8). Не містить таких даних і оглянута в судовому засіданні справа № 2-185/99. Наявність заборони на нерухоме майно позбавляє позивача можливості розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 154 Цивільного процесуального кодексу України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Згідно частині 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно вимогам ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правилами ст. 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Статєю 41 Конституцією України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку про задоволення позовнизх вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved