Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] 29.11.2013. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позовних вимог, зазначає про те, що внаслідок втрати взаєморозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя не склалося, у зв'язку з чим, сторони у справі не проживають з квітня місяця 2014 року, не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. Строни окремо проживають. Шлюб існує формально. Позивач надала заяву про підтримання позовних вимог у повному обсязі та слухання справи за її відсутності. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся судом за місцем реєстрації, судова повістка повернулася до суду за закінченням терміну її зберігання та телефонограмою. На підставі положень ст. ст. 224-226 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 29.11.2013 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції в Житомирській області, про що зроблено актовий запис № 2287, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 29.11.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції в Житомирській області. У період шлюбу у сторін в справі народився син - [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалося, через постійні конфліктні ситуації, непорозуміння, що призвело до напружених стосунків. Примирення між собою та збереження сім'ї позивач вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, а також інтересам їх малолітньої дитини. Спір про поділ спільного майна між сторонами відсутній. Протягом тривалого строку сторони у справі не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети і проживають з квітня місяця 2014 року окремо. Шлюб існує формально. Зазначені обставини були встановлені при розгляді справи. Подальше існування сім'ї є неможливим, оскільки між сторонами втрачено почуття любові, відсутнє бажання для відновлення шлюбних стосунків і подальшого існування сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 постанови пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В силу положень ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Як зазначалось судом вище, сторони у справі не мешкають разом, не ведуть спільне господарство, не пов'язані спільним побутом, кожен з них має власні інтереси. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сім'я існує формально, а отже шлюб між сторонами може бути розірваний. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, оскільки подальше існування сім'ї є неможливим. На підставі викладеного,

Outcome: approved