Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-25 00:00:00

У лютому 2017 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], та [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO], та дочки [PERSON], [INFO]. На обґрунтування позову послалася на те, що відповіда [PERSON] являється її сестрою. В останньої від першого шлюбу є дочка [PERSON], [INFO], та сина від другог шлюбу - [PERSON], [INFO] Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 06.08.2009 року [PERSON] засуджено за ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 4 місяці. Батько [PERSON] помер [INFO]. Вказує, що вона рішенням виконавчого комітету ЧМР № 223 від 30.10.2009 року призначена опікуном над малолітніми племінниками - [PERSON] та [PERSON]. У грудні 2010 року відповідач [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі, тому рішенням комісії від 25.03.2011 року № 62 її було звільнено від обов'язків опікуна та передано племінника [PERSON] на виховання батькові. Вказує, що племінниця [PERSON] залишилася під її опікою. Стверджує, що відповідач [PERSON] вихованням сина не займався, останній проживав у баби - матері відповідача, яка забороняла йому спілкуватися з нею та своєю сестрою - [PERSON]. [PERSON] Червоноградським міським судом Львівської області був засуджений за ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі. [PERSON] залишили під опікою баби - [PERSON]. В березні 2013 року з місць позбавлення волі звільнилас [PERSON], тому рішенням комісії вказує, що вона та [PERSON] звільнені від обов'язків опікуна та піклувальника, а дітей передали матері на виховання. Стверджує, що відповідач [PERSON] разом з дітьми проживала в її квартирі, вихованням дітей не займалась, матеріально не забезпечувала. В подальшому [PERSON] вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 06.06.2014 року була засуджена за ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі. Вказує, що рішенням комісії від 31.07.2014 року № 14 була призначена опікуном над племінниками. В листопаді 2016 року [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі, тому її та [PERSON] було викликано на засідання комісії, де [PERSON] власноручно написав заяву про відмову залишатися проживати з батьком. Стверджує, що відповідачі не піклуються про дітей, матеріально останніх не забезпечують. Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав, вказаних у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судові засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляду справи за їх відсутності не подав. Відповідач [PERSON] у судові засідання не з'явилася, подала 31.03.2017 року заяву, в якій просить передати [PERSON] на виховання позивачу, так як не може займатися його вихованням та матеріально забезпечувати, оскільки на даний час відбуває покарання у Тернопільській області. Просить розгляд даної справи проводити за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з'явилася, подала заяву з проханням розглядати справу у її відсутності, зазначивши, що рішення виконавчого комітет Червоноградської міської ради від 21.03.2017 року № 69 п.32 підтримує. Заслухавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по ній, суд прийшов до наступного висновку. Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч. 1-4 статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Відповідно до ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Згідно зі ст. 165 СК України один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Відповідно до вимог п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно з Конвенцією про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст. 7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO]. Відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.12.2003 року, від подружнього життя мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22.08.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідачі неодноразово були засуджені за вчинення злочинів у сфері обігу наркотичних засобів. Рішенням Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 21.03.2017 року № 9 позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] є доцільним. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що відповідачі свідомо, протягом тривалого часу нехтують та ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина [PERSON], не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, не цікавляться життям та здоров'ям сина, не беруть участі у підготовці дитини до самостійного життя, не створили належних соціально-побутових умов для нормального життя та розвитку дитини, а тому суд прийшов до висновку про обґрунтованість позову в частині позбавлення відповідачів батьківських прав стосовно їхнього сина [PERSON], [INFO], на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України. Щодо позову в частині залишення неповнолітнього [PERSON] під піклуванням позивача, суд виходить з наступного. Згідно з рішенням Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 31.07.2014 року № 143, зокрема, [PERSON], [INFO] призначено опікуном над [PERSON], [INFO] Відповідно до положення частини 2 статті 76 ЦК України опіка припиняється у разі досягнення підопічним чотирнадцяти років. У цьому разі особа, яка здійснювала обов'язки опікуна, стає піклувальником без спеціального рішення щодо цього. З урахуванням наведеної правової норми, позивач, яка була призначена указаним вище рішенням виконкому опікуном [PERSON], на даний час є піклувальником останнього, рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області від 31.07.2014 року № 143 є чинним, а тому в цій частині позову слід відмовити. Що стосується позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON], то у задоволенні такої вимоги слід відмовити, оскільки особа може бути позбавлена батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, а [PERSON], [INFO], на даний час є повнолітньою особою. Таким чином позов задовольняється частково в межах, визначених вище.

Outcome: partial