Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання малолітньої дитини F [PERSON], [INFO], в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття, 10.04.2034 року. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що вона з відповідачем проживала у цивільному шлюбі, від шлюбу у них з відповідачем є малолітня дитина F [PERSON], [INFO]. З червня 2016 року між нею та відповідачем сімейні відносини припинено, відповідач на даний час проживає у цивільному шлюбі з іншою жінкою, матеріальної допомоги не надає, не приділяє достатньої уваги вихованню дитини та не цікавиться її долею. Добровільно сплачувати аліменти на утримання сина не бажає. Позивач у судове засідання не зFявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с. 25). Відповідач у судове засідання не зFявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю та проти їх задоволення не заперечив (а.с. 24). Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийняті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи заяву відповідача про визнання позовних вимог щодо стягнення з нього аліментів, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу у підготовчому судовому засіданні, за наслідками чого винести рішення про часткове задоволення позовних вимог, оскільки вони є обґрунтовані, проте в частині стягнення не менше 30 відсотків неподаткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечать законодавству, яке регулює сімейні правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що сторони проживали у цивільному шлюбі . З свідоцтва про народження встановлено, що сторони мають спільну дитину F сина [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Відповідно до довідки, виданої Олександрівською селищною радою Олександрівського району Кіровоградської області від 22.03.2019 року F 1380, [PERSON] знаходиться на утриманні матері F позивача у справі (а.с. 7). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. СімFя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України F 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до розFяснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року F 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За змістом статті 180 Сімейного кодексу (далі СК) України, батьки зобовFязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні батьків від цього обовFязку кошти на утримання дітей стягуються з них в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Згідно ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, оскільки на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина від їх цивільного шлюбу з відповідачем, а останній, згідно його заяви, не відмовляється від виконання своїх обовFязків щодо надання матеріальної допомоги на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предFявлення позову. Згідно з ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір.

Outcome: partial