Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір про надання послуг від 13.12.2011 року №200024, укладений між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивача внесені нею кошти в сумі 19791,77 грн., посилаючись на те, що 13.12.2011 року між позивачем та ТОВ «Дія Фінанс» укладено договір №200024 та додатки до нього, предметом якого є надання послуг по адмініструванню системи придбання товару у групах (чи отримання відповідної суми в позику) на умовах діяльності програми «Розвиваюча», яка базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу. Незважаючи на укладення договору із відповідачем та сплату відповідних коштів, позивач так і не отримала від ТОВ «Дія Фінанс» коштів в сумі 50 000 грн. В судове засідання позивач та її представник не з»явилися, представник надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача повторно в судове засідання не з»явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Дослідивши докази в їх сукупності, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 грудня 2011 року між [PERSON] та ТОВ «Дія Фінанс» укладено договір №200024 про надання послуг за умовами програми «Розвиваюча». Відповідно до умов договору ТОВ «Дія Фінанс» (далі - адміністратор), за згодою позивача (далі - учасник), зобов`язується вчинити від його імені та за його рахунок певні дії (надання послуг), спрямовані на придбання товару (чи отримання відповідної суми в позику), які зазначені в додатку №1 до договору, на умовах діяльності програми „Розвиваюча", яка відповідно міститься в додатку №2. Зокрема адміністратор зобов'язався сформувати групу учасників, забезпечити її організацію та діяльність у системі адміністрування, присвоїти учаснику його код у групі, організувати та проводити заходи по розподілу коштів, здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму в позику, надавати інші послуги і вчиняти інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені договором та додатками до нього. Згідно зі ст. 2 цього договору, учасник зобов'язується: одноразово сплатити реєстраційний платіж у день підписання сторонами даного договору та адміністративний платіж, якій сплачується не пізніше 15 банківських днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачувати загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми в позику, та адміністративні витрати, що є сплатою за послуги адміністратора з організації діяльності програми; належним чином дотримуватися всіх умов договору та додатків до нього; після отримання дозволу: укласти договір позики; підписати додаток № 3 до договору з метою визначення заборгованості, виду забезпечення виконання своїх платіжних зобов'язань; укласти договір застави (іпотеки) майна або (за погодженням з адміністратором) договір поруки з одним або декількома поручителями; укласти договори страхування об'єкта застави (іпотеки) з визначенням вигодонабувачем ТОВ «Дія Фінанс». На виконання умов договору [PERSON] було здійснено на рахунок ТОВ «Дія Фінанс» реєстраційний платіж на суму 3000 грн. Та 31 чистий внесок на суму 16791,77 грн., а всього на загальну суму 19791,77 грн., що підтверджується матеріалами справи. Згідно з частинами 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст.19 Закону України «Прозахист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Оскільки [PERSON] сплатила кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, і ТОВ «Дія Фінанс» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми «Розвиваюча», суд приходить до висновку, що договір, укладений сторонами, порушує права позивача та суперечить вимогам ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 2 ст.215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином, суд приходить до висновку, що оспорюваний [PERSON] договір про надання послуг №200024 від 13.12.2011 року є нікчемним внаслідок того, що його недійсність прямо передбачена законом і визнання його недійсним судом не вимагається. Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст.216 ЦК України. Відповідно до ч. 1 вказаної статті у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У ч. 3 ст.216 ЦК України зазначено, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Оскільки судом встановлена нікчемність укладеного сторонами по справі правочину відповідно до ч. 2 ст.215 ЦК України, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь [PERSON] сплачені мею за договором грошові кошти в сумі 19791,77 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial