Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить постановити рішення про відібрання від матері малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. Стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно на час перебування у державному закладі їх малолітніх дітей. В обґрунтування позову зазначає, що відомості про батька дитини внесені до актового запису про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. [PERSON] , мати дитини, не виконує батьківські обов`язки відносно новонародженої [PERSON] . Відносно старшої дочки [PERSON] , [INFO] , Київським районним судом 12.12.2017 року вона була позбавлена батьківських прав. Малолітня [PERSON] була поставлена на облік ССД по Київському району, як дитина, яка опинилась в складних життєвих обставинах (ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків). Відповідно до інформації комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 23» протягом першого місяця життя дитина перебувала на грудному вигодовуванні. За результатами проведеного медичного огляду 07.08.2019 контрольного зважування, встановлено дефіцит ваги. Дільничним лікарем педіатром матері дитини, [PERSON] 11.09.2019 видано направлення на госпіталізацію з приводу гіпотрофії ІІ-Ш ступеню до комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча клінічна лікарня № 19» Харківської міської ради, від госпіталізації мати категорично відмовилась. Згідно з інформацією Київського відділу поліції ГУНП [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у родині. На теперішній час перебуває на обліку за категорією «сімейний насильник». За місцем мешкання характеризується з негативного боку, з сусідами конфліктує, поводиться агресивно, вчиняє постійно вчиняє сварки зі своєю матір`ю, постійного місця проживання не має. Малолітня [PERSON] 12.11.2019 доставлена до комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» в супроводі матері [PERSON] . Дитина була доставлена брудна з попереднім діагнозом гострий фарингіт. [PERSON] 12.11.2019 було виписано за порушення лікарняного режиму. В приміщенні лікарняного закладу був складений акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров я. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.02.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить слухати справу без її участі, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує, позов просить задовольнити. Відповідач повідомлялась у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Київського районного суду м. Харкова, в судове засідання повторно не з`явилась, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, відзиву проти позову не надала. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року - держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилась [INFO] , про що 11.09.2019 року зроблено відповідний актовий запис №4287, батьками записані: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження , сформованого 14.11.2019 року, відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. 02.09.2019 року до Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надійшла інформація від Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків щодо боржниці по виплаті аліментів [PERSON] на утримання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . В інформації повідомлялось, «що у матері з новонародженою дитиною, яка з`явилась до виконавчої служби, був дуже неохайний, брудний одяг, гігієнічний стан незадовільний. Малолітня дитина без належного батьківського піклування, у зв`язку з чим існує реальна загроза її життю та здоров`ю. Зі слів [PERSON] матеріальні можливості утримувати дитину вона не має, родина проживає на призначену державну грошову допомогу при народженні дитини. Старшу дитину - [PERSON] , [INFO] , від першого шлюбу не утримує. Станом на 01.08.2019 заборгованість зі сплати аліментів складає 60866 грн.» Згідно з інформацією Київського відділу поліції ГУНП [PERSON] притягувалась до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у родині. На теперішній час перебуває на обліку за категорією «сімейний насильник». За місцем мешкання характеризується з негативного боку, з сусідами конфліктує, поводиться агресивно, вчиняє постійно вчиняє сварки зі своєю матір`ю, постійного місця проживання не має. Малолітня [PERSON] [INFO] доставлена до комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» в супроводі матері [PERSON] . 13.11.2019 в приміщенні лікарняного закладу комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» був складений акт 9/2, згідно якого [PERSON] покинула лікарняний заклад, залишивши дитину [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 р. № 866 «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що у разі, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю дитини, орган опіки та піклування, якому стало відомо про це, приймає рішення про негайне відібрання дитини у батьків або осіб, які їх замінюють. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Також згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року проголошує, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до частини першої статті 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Пунктами 2-5 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відповідно до ч.4 ст. 170 Сімейного кодексу України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Суд вважає, що на даний час є підстави для відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав, оскільки остання ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позивачем надано достатньо доказів на підтвердження позову, тому такий позов підлягає задоволенню.Відібрання дітей без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідно до частини третьої статті 170 Сімейного кодексу України, не позбавлені можливості повернути дітей. Під час звернення до суду, позивач звільнений від сплати судового збору, який відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved