Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

У грудні 2014 року позивачі пред'явили в суді зазначений позов. Просять визнати [PERSON], 1965 року народження та [PERSON], 1985 року народження такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що на підставі договору дарування від 16.09.2014, реєстраційний № 1678 та договору дарування від 16.09.2014, реєстраційний № 1675 їм на праві спільної часткової власності належить будинок [ADDRESS] У вказаному будинку зареєстровані: з 16.04.1999 [PERSON] та з 22.08.2001 - [PERSON], які є родичами одного з попередніх власників. Вказані особи у будинку не проживають понад сім років. Реєстрація відповідачів створює їм перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження належним їм будинком оскільки вони позбавлені можливості вільно на власний розсуд розпорядитися своєю власністю, змушені сплачувати комунальні послуги в більшому розмірі, з врахуванням усіх осіб, які зареєстровані у будинку. Відповідачі не є їх родичами. У позові посилаються на положення статей 150, 156 Житлового кодексу України, статей 319, 386, 391 ЦК України, статті 7 ЗУ „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". У судове засідання позивачі не з'явились, до суду направили зави з проханням справу слухати у їх відсутність, позов підтримали. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, за адресою зареєстрованого місця проживання, в судове засідання не з'явилися повторно. Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України, судом ухвалено, провести заочний розгляд справи. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 16.09.2014, реєстраційний № 1678 та договору дарування від 16.09.2014, реєстраційний № 1675 позивачі є власниками будинку за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 11-17). У вказаному будинку зареєстровані: [PERSON], 1965 року народження та [PERSON], 1985 року народження ( а.с. 17). Свідок [PERSON] суду показала, що вона у минулому році з прилюдних торгів купила будинок за адресою: [ADDRESS], який у подальшому продала позивачам.[PERSON] та [PERSON] у будинку не проживали. Сусідка повідомила, що там ніхто не проживає десь 7 чи 8 років, і особи, які раніше проживали - виїхали за кордон. Будинок був у занедбаному стані. Вони там почали робити ремонт. Однак через смерть батьків вирішила продати будинок. Було оформлено договір дарування будинку на позивачів. Свідок [PERSON] суду показала, що її зацікавив будинок за адресою: [ADDRESS]. Вона від сусідів дізналася, що в цьому районі проживають мати та сестра особи, яка проживала у цьому будинку. Вона зустрілася з матір'ю попереднього власника, яка їй повідомила, що 7 років тому банк за борги цей будинок у них забрав. Вони виїхали з будинку. Мати [PERSON] не претендує на цей будинок. Сама [PERSON], зі слів її матері проживає за кордоном. В подальшому її мати з прилюдних торгів купила цей будинок. Вони почали там робити ремонтні роботи, однак в подальшому вирішили продати будинок. Будинок купили позивачі. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Україниз врахуванням положень частини першої статті 405 ЦК Україничлени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-158цс14 від 05.11.2014 р, яка є обов'язковою для застосування судами. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] не мають будь-яких домовленостей з власником житла щодо проживання у квартирі, не є родичами власника житла, тривалий час не проживають у будинку, позивачі заперечують проти реєстрації вказаних осіб у їх житлі, вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом підлягають задоволенню. Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved