Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просить суд стягнути з відповідача 45492,17 грн. та 7000 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення, подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що ФОП [PERSON] не є належним відповідачем по даній справі. Третя особа до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 квітня 2018 р., приблизно о 06 годині 10 хвилин, громадянин [PERSON], працюючи на автомийці „Кристал", господарчу діяльність в якій про\-водить [PERSON] виконавши роботу з мийки автомобіля [NUMBER], вирішив перемістити автомобіль з мийки до місця паркування, при цьому не упорався з керуванням та скоїв зіткнення з опорною стінкою, в результаті чого зазначений автомобіль був істотно ушкоджений. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2018 р., [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 (триста сорок) гривень 00 коп. та стягнуто судовий збір в дохід держави в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 коп. Розмір матеріальної шкоди, заподіяної позивачу, відповідно до висновку експерта № 6217 від 13 травня 2018 року, складає 43992,17 грн. За проведення дослідження позивач сплатив 1500 грн. Наведені вище обставини сталі підставою для звернення до суду із даним позовом. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та на підставі положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та ФОП [PERSON] було підписано договір підряду, за яким Підрядник зобов'язується виконати по завданню Замовника роботу, вказану в п. 1.2. дійсного Договору та здати її результат Замовнику, а Замовник зобов'язується прийняти результат роботи та оплатити його. Відповідно до п. 1.2. Договору, Підрядник зобов'язується виконати наступну роботу - Автомийника. Згідно з ч. 2 ст. 21 КЗпП України, працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Так, відповідно до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. В свою чергу, цивільно-правовим договором можна назвати угоду між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи, предметом якого є надання певного результату праці, але з цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство України. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо, в трудовій книжці робиться запис про прийняття на роботу. При цьому при укладанні договору підряду у Замовника не виникає обов'язку вчинити відповідні дії, які мають місце при оформленні особи відповідно до законодавства про працю. Також, необхідно зазначити, що у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 327 ЦК України). [PERSON] в штаті робітників ФОП [PERSON] не числиться, що видно зі звіту про суму нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування за квітень 2018 року (таблиця 6), з якої виплаває, що на момент скоєння адміністративного правопорушення в трудових відносинах з ФОП [PERSON] знаходився лише [PERSON]. Крім того, в обсяг обов'язків Підрядника, згідно з п. 2.1. Договору, входить лише: виконання роботи належної якості: виконання робіт у строк, визначений п. 1.3. дійсного Договору; Підрядник зобов'язаний виконати роботу особисто. Отже, відносини, що склалися між [PERSON] та ФОП [PERSON] не підпадають під поняття трудові (службові) відносини у розумінні ст. 1172 ЦК України, а, отже, положення цієї статті не можуть застосовуватися до правовідносин, що склалися. Суд критично ставиться до посилання позивача на ч. 1 ст. 1172 ЦК України, відповідно до якої юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Адже, як вже зазначалося, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків. При цьому, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» закріплено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. З огляду на вищезазначене, відповідальність настає при існуванні складу правопорушення, що включає: протиправність поведінки, наявність шкоди, причинного: зв'язку між ними та вини заподіювана шкоди.Якщо, відсутній хоча б один з них елементів цивільно-правова відповідальність не настає. У зв'язку з тим, що зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини [PERSON], що встановлено постановою Приморського районного суду м. Одеси від 22.06.2018 р., то відповідати повинен [PERSON] за завдану шкоду. У відповідності до ч.2 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Тобто суд, за відсутності умов, передбачених вказаною нормою, не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного. З наведеного вище слідує, що позивачем подано позов до неналежного відповідача. Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed