Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить рішення Антрацитівського міського суду Луганської області від 01.04.2002 року № 2-48/2002 в частині поновлення її на роботі звернути до негайного виконання; визнати завідомо неправомірними - незаконними дії посадових осіб Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області; визнати незаконними - сфальсифікованими накази по Управлінню Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області № 97 від 07.10.2002 року та № 108 від 22.10.2002 року; зобов'язати Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області виконати рішення суду від 01.04.2002 року № 2-48/2002 через набрання законної сили; стягнути у відшкодування шкоди середній заробіток за вимушений прогул за період з 01.04.2002 року по час фактичного виконання рішення; стягнути у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивачка зазначила, що на виконання рішення Антрацитівського міського суду Луганської області від 01.04.2002 року у справі № 2-48/2002 від 07.05.2002 року був виданий виконавчий лист про поновлення її на роботі в Управлінні Державної служби охорони при ГУМВС України в Луганській області. Постановою від 10.05.2002 року № 1-380 відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Луганськ було відкрите виконавче провадження за зазначеним виконавчим листом. Наказом від 07.10.2002 року № 97 відповідачем було поновлено позивача на роботі на посаді сторожа адмінбудинку з оплатою праці у розмірі мінімальної заробітної плати 165 грн., а наказом від 22.10.2002 № 108 звільнено із займаною посади за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю за прогул без поважних причин. Постановою від 14.10.2002 року відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Луганськ було закінчене виконавче провадження у зв'язку із виконанням. Проте до цього часу рішення Антрацитівського міського суду Луганської області від 01.04.2002 року по справі № 2-48/2002 відповідачем не виконано, що зумовило звернення позивача до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримує, посилаючись на вищенаведені обставини, уточнив позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 07.10.2002 року по 28.03.2014 року, який згідно з його розрахунком складає 85128,56 грн., просить задовольнити їх та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, в яких він зазначив, що УДСО при ГУМВС України в Луганській області рішення Антрацитівського міського суду Луганської області від 01.04.2002 року по справі № 2-48/2002 було виконано, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 04.12.2002 року, про що позивачу було відомо у 2002 році. Зазначена постанова органу виконання судових рішень позивачем не оскаржувалася. Відповідач також вважає, що згідно зі ст. 257, 267 Цивільного кодексу України сплинув строк позовної давності для звернення позивача до суду. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно належним чином, про причини своєї неявки до суду не повідомив. Заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надходило, тому суд розглядає справу відповідно до ст. 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. 28 березня 2014 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з рішенням Антрацитівського міського суду Луганської області № 2-48/2002 від 01.04.2002 року позов [PERSON] задоволено частково, а саме, [PERSON] поновлено на роботі в якості сторожа у Відділ державної охорони при Антрацитівському РВ УМВС України в Луганській області, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 428,71 грн. та моральну шкоду у сумі 700,0 грн. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах місячного платежу у розмірі 75 грн. 59 коп. звернене до негайного виконання. (а.с.23-24). В судовому засіданні встановлено, що згідно з рішенням Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 22.04.2005 року № 2-591 задоволено частково позов [PERSON] до УДСО при УМВС України в Луганській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення її на роботі, судових витрат та до [PERSON] про стягнення моральної шкоди; стягнуто з відповідача на користь позивача оплату за час затримання виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 2 137,6 грн. із наступним утриманням податків та утримань, в решті позову відмовлено за необґрунтованістю. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Антрацитівським міським судом Луганської області у рішенні від 01.04.2002 року у справі № 2-48/2002 було встановлено, що правових підстав для звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України не було, оскільки пост № 55, ліквідуванням якого відповідач мотивував необхідність звільнення позивача та попереджував її про майбутнє звільнення ліквідований не був. Згідно з довідкою середньомісячна заробітна плата позивачки за 2 місяці, що передували звільненню (лютий, березень 1999 року) складає 75,59 грн.. Антрацитівським районним судом Луганської області у рішенні від 22.04.2005 року у справі № 2-591 було встановлено, що УДСО при УМВС України в Луганській області дійсно затримав виконання рішення Антрацитівського міського суду від 01.04.2002 року про поновлення на роботі [PERSON], у зв'язку з чим стягнуто оплату за час затримання по березень 2005 року. Зазначені обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Крім того, як зазначено у п. 32 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, крім того, звернення позивача до суду з відповідним позовом зумовлене винними діями самого відповідача. Суд вважає правильним наданий представником позивачки розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу. За таких обставин, суд вважає за необхідне вимоги позивачки задовольнити частково, та стягнути з відповідача на користь позивачки [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.10.2002 року по 28.03.2014 року (дату винесення рішення у цій справі), а всього за 137 місяців у сумі 85 128 грн. 56 коп. із розрахунку середньомісячної заробітної плати позивачки за зазначений період, яка складає 617,54 грн.. Що стосується стягнення з відповідача у відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 2371 Кодексу Законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає обов'язковому з'ясуванню наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З матеріалів справи вбачається наявність всіх необхідних складових деліктних правовідносин, які є передумовою стягнення моральної шкоди на користь позивачки. Факт заподіяння позивачці моральних страждань підтверджується невиконанням відповідачем до дня розгляду справи рішення Антрацитівського міського суду Луганської області від 01.04.2002 року № 2-48/2002 про поновлення її на роботі, що спричинило незручності та душевні страждання. Суд також враховує кількість часу, протягом якого особа страждала внаслідок протиправної поведінки щодо неї - біля 12 років. Проте, суд вважає, що моральну шкоду в сумі 15 000 грн. позивачкою було завищено, та з урахуванням характеру і обсягу душевних страждань позивачки, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вирішив за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 6 000 грн.. В іншій частині позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні за необгрунтованістю. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 114,7 грн., обрахований пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial