Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 13 жовтня 2020 року та уточнено 05.11.2020, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно набуте під час шлюбу, яким просить визнати за ним та відповідачем право власності по 1/2 частині квартири [ADDRESS] , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказана спірна квартира була придбана під час перебування з відповідачем у шлюбі, тому є спільним майном подружжя. Вказує, що з відповідачем по справі перебував у шлюбі з 08.07.2005 по 22.06.2010. Під час шлюбу, а саме 25.04.2006, з огляду на вагітність дружини, та з метою створення належних умов проживання родини та виховання майбутньої дитини, ним та відповідачем було придбано у власність 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] . З моменту придбання та по теперішній час відповідач проживає у вказаній квартирі, тому вважає, що дане житло є спільним майном подружжя та належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності. Оскільки відповідачем його право на спільну сумісну власність не визнається, а саме поміняні замки на вхідних дверях та інше, що виявилось в створенні перешкод у реалізації майнових прав, він змушений звернутися до суду за захистом його прав. Стислий виклад заперечень відповідача. 03.12.2020 відповідач [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Вказує, що 08.07.2005 по 22.06.2010 вони з позивачем перебували у зареєстрованому шлюбу. Від даного шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Вважає, що позивачем, [PERSON] , був пропущений строк позовної давності до вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, гроші на придбання нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , надали її батьки від продажу іншої нерухомості, у зв`язку із чим і реєстрація квартири в момент підписання договору купівлі-продажу здійснювалась на її ім`я. Також зазначає, що на день подання відзиву, позивач не сплачує аліменти, у зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.09.2020 складає 140795,88 грн. Крім того, в Дніпровському апеляційному суду перебуває цивільна справа за її позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав . Заяви, клопотання учасників справи. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] в судовому засідання просив позов задовольнити, на підставах викладених у позовній заяві. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. Вказувала, що з 2010 року вона змінила замки на вхідних дверях в квартиру, одразу після розлучення та не впускала позивача, хоча він неодноразово намагався це зробити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача Дербін Д.О. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимогах позивача [PERSON] , на підставах викладених у відзиві на позовну заяву, та пояснив, що позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом пропущено строки позовної давності. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи по суті на 11-00 год. 03.12.2020, за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 03.12.2020 справу знято з розгляду до 12-00 год. 23.12.2020, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. 23.12.2020 справу знято з розгляду до 12-00 год. 23.12.2020, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. 08.05.2020 в судовому засіданні відкладено розгляд справи на 11-00 год. 15.01.2021, за клопотанням відповідача [PERSON] для виклику свідків. В судовому засіданні 15.01.2021 оголошено по справі перерву до 10-00 год. 11.02.2021, для виклику свідків. 11.02.2021 в судовому засіданні оголошено по справі перерву до 10-00 год. 12.03.2021, для виклику в судове засідання свідка [PERSON] . В судовому засіданні 12.03.2021 оголошено по справі перерву до 10-00 год. 13.04.2021, за клопотанням представника відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи, у зв`язку з його зайнятістю в іншому процесі. 13.04.2021 оголошено по справі перерву до 10-00 год. 12.05.2021, для надання часу відповідачем [PERSON] . Договору купівлі-продажу квартири. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 08 липня 2005 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 424, який було розірвано 22.06.2010, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 11, 12). Відповідно до Договору купівлі-продажу, витягу з Державного реєстру правочинів, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.2006, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №1479 (а.с. 13, 138-142). Згідно поштового опису, [PERSON] 31.08.2018 надсилав пропозицію щодо визначення порядку здійснення права спільної сумісної власності [PERSON] (а.с. 14, 15, 16). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Вислухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. За правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із ч.2 та ч.3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 08.07.2005 перебували в зареєстрованому шлюбі, який 22.06.2010 між ними було розірвано. В період перебування сторін у шлюбі, 04.04.2006 було укладено Договір купівлі - продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Герасимовою Л.С., зареєстрований в реєстрі за №1479, відповідно до якого на ім`я відповідача [PERSON] , придбано квартиру [ADDRESS] , на підставі (а.с. 13, 138-142). Частиною 2 ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ "Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого процесуальним законом про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. При цьому за змістом зазначеної норми (ст. 261 ЦК України) законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права. Під можливістю довідатисья про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 61/894/16-ц (провадження №61-5386св18), постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, та у постанові Верховного Суду України від 29 грудня 2020 року у справі № 909/1165/19. Згідно пунктів 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, судом було встановлено, що сторони не проживають спільно з моменту розірвання шлюбу, а саме з червня 2010 року. Після розірвання шлюбу відповідач змінила замки на вхідних дверях квартири та не впускала в квартиру позивача. Факт зміни замка в квартирі також підтверджується показами свідка [PERSON] , який і здійснював його заміну після розірвання шлюбу між сторнами в 2010 році. Крім того свідки [PERSON] та [PERSON] , в судовому засіданні пояснювали, що спріна квартира була куплена за гроші батьків відповідача, тому і була оформлена на її ім`я. Після одного року шлюбу між сторонами почалися сварки, внаслідок чого, [PERSON] вигнала з квартири позивача та [PERSON] у 2010 році змінив замки на вхідних дверях. Аналізуючи норми ч.2 ст.72 СК України, згідно якої до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Оскільки шлюб між сторонами було розірвано 22.06.2010 року, та саме в 2010 році відповідачем було змінено замки на вхідних дверях квартири, саме в 2010 році позивач вже не зміг потрапити до спірної квартири, тому суд вважає, що початок перебігу трирічного строку позовної давності слід відраховувати саме з часу, коли позивач вже не зміг потрапити в квартиру, тобто з 2010 року. Крім того, згідно поштового опису, [PERSON] лише 31.08.2020 надіслав пропозицію відповідачу щодо визначення порядку здійснення права спільної сумісної власності та поділу спільного сумісного майна [PERSON] (а.с. 14, 15, 16) , тобто позивач звернувся до відповідача через 10 років після розірвання шлюбу та через 10 років після того, як не зміг потрапити до квартири. Інших поважних причин пропуску строку звернення до суду та доказів на їх підтвердження позивачем не було надано суду. Щодо посилань представника позивача , що спірна квартира була куплена й за особисті кошти позивача, які він отримав від продажу домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 20.05.2006, слід зазначити, що даний договір купівлі-продажу частини домоволодіння був укладений вже після укладання договору купівлі -продажу спірної квартири, тому вважає, що даний договір не має правового значення для вирішення даного спору. Також суд вважає необхідним звернути увагу на покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні вказували на те, що спірна квартира була придбана за гроші батьків відповідача та зазначити, що на підвердження вказаних обставин суду не було надано належних та допустимих доказів, тому вказані пояснення свідків суд не може взяти до уваги. Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовною заявою лише 13.10.2020, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, не надав суду доказів поважності причин його пропуску, також не вказував в судовому засіданні на поважні обставини пропуску такого строку, не надавав доказів на їх підтвердження, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Оскільки відповідачу відмовлено в задоволенні позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачений ним при зверненні до суду, йому не відшкодовується. На підставі ст.ст. 60, 63, 70-72 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 256, 261, 267, 372 ЦК України,

Outcome: dismissed