Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, уточнивши вимоги якого, просить стягнути із фізичної особи-підприємця [PERSON] на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 травня 2014 року по 16 травня 2014 року у сумі 442,25 грн., грошову компенсацію за невикористані 24 дні щорічної відпустки у 2013 році у сумі 788,88 грн., грошові кошти за 17 днів щорічної оплачуваної відпустки у 2014 році у сумі 558,79 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.06.2014 року по 29.02.2016 року у розмірі 20520,28 грн., а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Крім того, позивач просить зобовязати відповідача звільнити її за ч.1 ст. 38 КЗпП України та внести відповідний запис до трудової книжки з 10.06.2014 року, видати трудову книжку, а також стягнути судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує, тим що 01.12.2012 року прийнята на роботу на посаду медичної сестри ФОП [PERSON] та працювала за трудовим договором на невизначений строк. 10.06.2014 року вона звернулась із заявою, яку відправила поштою, до відповідача про звільнення її за власним бажанням в звязку зі станом здоровя та просила повернути їй оригінали документів, які знаходились у відповідача, а саме: трудову книжку, диплом та довіреність. Вказану заяву відповідач отримав 16.06.2014 року. Проте, до цього часу відповідач не ознайомив її з наказом про звільнення, не зробив відповідний запис у трудовій книжці, не повернув трудову книжку та не провів із нею остаточний розрахунок належних їй виплат згідно трудового законодавства України. Позивач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у судове засідання не зявилася, при цьому надала заяву про підтримання своїх вимог та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 22.12.2015 року, також до суду не з'явилась, при цьому надала суду письмові заперечення, де зазначила, що в поданій заяві про звільнення позивач просила звільнити її за станом здоровя , проте не вказала строк звільнення та адресу для направлення оригіналів документів. Вимогу про проведення розрахунку та видачу наказу про звільнення відповідач від неї не отримував, тому, вважає, що в силу ст.116, 117 КЗпП України, вина власника у невиплаті належних звільненому працівникові сум, тобто позивачу [PERSON] - відсутня. Крім того, 24.06.2014 року з нею було проведено повний розрахунок з компенсацією за невикористану відпустку відповідно до ст. 83 КЗпП України, в розмірі 529,24грн. на картковий рахунок. Також вказала, що відповідач надсилав цінні листи з описом вкладення та повідомлення про вручення адресату з вимогою про повернення майна, яке було передане для виконання трудових обовязків та листом про розірвання трудового договору, проте всі листи повернулись за закінченням терміну зберігання. Оскільки розрахунки з позивачем були проведені відповідно до законодавства, вважає, що позовні вимоги є незаконними та задоволенню не підлягають. Також вказала, що позивачем не надано жодного доказу щодо порушення відповідачем її трудових прав, що спричинило моральні страждання. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з копії трудової книжки позивача, остання з 01.12.2012 року працювала на посаді медичної сестри у фізичної особи підприємця [PERSON] (а.с.8-9). Відповідно до копій свідоцтва про державну реєстрацію та ліцензії ФОП [PERSON] ІН [NUMBER], здійснює медичну практику з наркології та психіатрії, місце проживання особипідприємця [PERSON]В. Сумська обл., м.Глухів, [PERSON], 9 (а.с.10, 11,88). 10.06.2014 року позивач направила на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням у звязку зі станом здоровя, також в заяві просить оригінали документів, а саме трудову книжку, диплом та довіреність направити поштою. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. \~\~\~ Питання щодо ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і облік регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 „Про трудові книжки працівників" та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція), затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110. \~\~ Відповідно п. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, якщо працівник в день звільнення був відсутній на роботі, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як вбачається з матеріалів справи позивач у день звільнення 10.06.2014 була відсутня на робочому місці. У своїй заяві\~\~від 10.06.2014 року позивач просила надіслати її трудову книжку та інші документи поштою, при цьому, адреси на яку необхідно направити зазначені документи вона не зазначає. (а.с.124). Так, заперечуючи проти позову, представник позивача вказав, що повний розрахунок по оплаті праці та здійснення компенсації за невикористану відпустку у безготівковій формі , шляхом перерахування на картковий рахунок [PERSON] було проведено 24.06.2014 року, що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] (.а.с.13). Неодноразово позивачу направлялися цінні листи з описом вкладення та повідомлення про вручення на адресу на всі відомі адреси позивача, а саме : -Дніпропетровська область, місто Жовті Води вулиця Шевченка 14/39; -м. Харків, вул. Тимуровцев,31 «В-5» кв.106; -м. Харків, пер. Студенческий 4 обш.32. з вимогою про повернення майна, яке було передане для виконання трудових обовязків та листом про розірвання трудового договору. Також в даних листах зазначено про необхідність [PERSON] отримати трудову книжку, а у разі неможливості отримання особисто надати письмову згоду з зазначенням адреси для пересилання (а.с.159-169). За таких обставин суд вважає, що з дня направлення повідомлення роботодавець звільняється від відповідальності за затримку видачі трудової книжки. \~\~\~\~\~\~\~\~ Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Частиною\~\~ 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки; вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки. Перевіривши матеріали справи суд встановив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку , оскільки відповідачем були здійснені всі передбачені законом можливості для видачі позивачу трудової книжки. Також суд приходить до висновку про відсутність вини відповідача ФОП [PERSON] у затримці здійснення розрахунку при звільненні [PERSON], оскільки остання виплата заробітної плати відбулась 24.06.2014 року, що вбачається із наданого нею виписки по рахунку приватного клієнта, сформованої 31.07.2014 року АТ «Дельта Банк» на суму 529,24 грн. Наявність заборгованості по заробітній платі належним чином не доведена. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивач була відсутня на роботі, тому повний розрахунок з нею мав бути здійснений наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок. Однак у справі відсутні докази предявлення позивачем вимоги про здійснення з нею повного розрахунку ( компенсацію за невикористану відпустку, ), її письмова заява про звільнення такої вимоги не містить, тому суд вважає, що підстави для застосування ст. 117 КЗпП України відсутні. Згідно із ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач посилаючись на завдану діями відповідача моральну шкоду, зазначає, що зазнав значних душевних, професійних, фізичних, психічних страждань внаслідок дій відповідача, однак, наведене позивачем не доведено у судовому засіданні, тому суд відмовляє у відшкодуванні моральної шкоди позивачу у заявленому розмірі. Суд також вважає необґрунтованою позовну вимогу про зобовязання відповідача внести відповідний запис до її трудової книжки про звільнення з 10.06.2014 року, оскільки матеріалами справи встановлено, що даний запис внесено і позивач звільнений відповідно до наказ №13 ос. від 10.06.2014 року. (а.с.158). Оскільки судом встановлено відсутність вини відповідача у затримці здійснення розрахунку при звільненні та у затримці видачі позивачу трудової книжки, то позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за дні вимушеного прогулу, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, зобовязання видати трудову книжку - задоволенню не підлягають. Також не підлягає задоволенню вимога про стягнення моральної шкоди, оскільки докази завдання такої шкода позивачу з вини відповідача відсутні. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed