Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до [PERSON] (Відповідач1), [PERSON] (Відповідач2) про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 09.08.2005 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 23-05-И/09 (надалі - Договір), згідно умов якого, Відповідачу надано кредит в розмірі 49 000,00 дол. США строком до 09.08.2025р. та сплатою 12% річних за його користування. Водночас, 09.08.2005 р. ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір поруки №23-05-П/09 (далі по тексту - договір поруки) з відповідачем [PERSON], відповідно до п. 1.1 якого, поручитель поручається перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов'язань за Кредитним Договором № 23-05-И/09 від 09 серпня 2005 року. Позивач свої зобов'язання перед Відповідачем виконав в повному обсязі, проте Відповідач порушує умови договору, не своєчасно та неповно повертає кредит, не сплачує проценти за користування кредитом, в результаті чого станом на 24 липня 2015 року має заборгованість у сумі 70 534,81 дол. США та 1 855 990,36 грн., з яких: сума заборгованості по основному боргу - 46 507,54 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ 1 023 896,05 грн.; сума заборгованості по відсоткам - 24 027,27 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ 528 977,17 грн.; сума заборгованості по комісії - 34 466,72 грн.; сума пені за прострочення сплати основного боргу - 1 821 523,64 грн., яку Позивач просив солідарно стягнути з Відповідачів на свою користь. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.11.2015р. позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, та стягнуто солідарно з [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) та [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]) на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за Кредитним договором № 23-05-И/09 від 09.08.2005р., яка станом на 24 липня 2015 року становить 70 534,81 дол. США та 1 855 990,36 грн., з яких: сума заборгованості по основному боргу - 46 507,54 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ 1 023 896,05 грн.; сума заборгованості по відсоткам - 24 027,27 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ 528 977,17 грн.; сума заборгованості по комісії - 34 466,72 грн.; сума пені - 1 000 000,00 грн., та судовий збір в розмірі по 1827,00 грн. з кожного (а.с.66-68 т.1). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2016р. за заявою представника Відповідіча-2 [PERSON] - [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.11.2015р., ухваленого по справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, зазначене заочне рішення суду від 23.11.2015р. - скасовано, а справу призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.142-143 т.1). Відповідач-1 - [PERSON] подав суду письмові пояснення по справі (а.с.43-44 т.2), в яких зазначив, що 09.08.2005р. між ним та Позивачем було укладено кредитний договір № 23-05И/09, на той час Позичальник був засновником та директором Приватного підприємства «Тренд». До березня 2009 року Відповідач-1 своєчасно та в повному обсязі сплачував відсотки за кредитним договором та погашав тіло кредиту. В 2008 році відбулась світова фінансова криза, яка відобразилась на діяльності підприємства Відповідача-1, у зв'язку з чим останній звернувся до банку з проханням змінити умови договору та реструктурувати його заборгованість, проте в лютому 2009 році Позивач повідомив Позичальника про неможливість переглянути умови договору. Позичальник продовжував звертатись до банку з пропозиціями врегулювати заборгованість, замість цього до Позичальника та його дружини регулярно з боку позивача почали поступати телефонні дзвінки з погрозами. Після візиту до банку в липні 2010 року та спілкування з [PERSON], Відповідач-1 потрапив до лікарні, де знаходився до вересня 2010 року. В вересні 2010 року Позичальник звернувся до правоохоронних органів, після чого працівники банку запропонували йому з'явитись до відділення банку, де Позичальник написав заяву, що буде виконувати свої зобов'язання та виплачувати кредит по 190-200 доларів США щомісячно. З жовтня 2010 року Позичальник виплачував Позивачу по 200 доларів США, джерелом яких стали гроші від продажу автомобіля, так як працювати та вести підприємницьку діяльність Відповідач-1 за станом здоров'я більше не міг. Починаючи з 2010 року Позичальник постійно знаходився на лікування в психіатричних закладах та лікарнях, тому що перенесений стрес від дій позивача викликав в нього психічний розлад та цукровий діабет 2 типу. В грудні 2014 року дзвінки розпочалися знову, в зв'язку з чим Позичальник знову опинився в лікарні та тимчасово отримав ІІІ-ю групу інвалідності. Вже під час судового процесу Відповідач-1 знову потрапляв до лікарні на стаціонарне лікування та отримав в серпні 2016 року ІІ-гу групу інвалідності. Позичальник вважає, що сам позивач створив для нього умови, при яких він втратив будь-яку можливість виплатити кредит, адже причина хвороби Відповідача-1, втрата можливості керувати підприємством та інвалідність сталися саме внаслідок неправомірних дій позивача та його працівників. В судовому засіданні представник Позивача - Зайцев М.М. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні встановлено, що 09.08.2005 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 23-05-И/09 (надалі - Договір), згідно умов якого, Відповідачу надано кредит в розмірі 49 000,00 дол. США строком до 09.08.2025р. та сплатою 12% річних за його користування (а.с.6-10). Відповідно до п.п. 3.2. Договору позичальник зобов'язується щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого за цим Договором становить 539,53 дол. США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Нарахування процентів проводиться по методу «факт»/360 за кожний день користування Кредитними ресурсами. Позичальник сплачує проценти щомісяця у строк до 10 числа кожного місяця, у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого встановлений п.3.2. цього Договору. У зазначений термін сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць.(п.4.2.,4.3. Кредитного договору). Згідно з п.4.7. Кредитного договору Позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання Кредитних ресурсів у розмірі 480,16 грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання за Договором виконав належним чином, що підтверджується Заявою на видачу готівки № 1029_23 від 09 серпня 2005 року (а.с.14), однак, Відповідачем після отримання кредитних коштів не виконано зобов'язань, визначених Договором, порушено умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування. Так, з матеріалів справи вбачається, що в рахунок погашення тіла кредиту Позичальником за період з 10.09.2005р. по 10.07.2015р. було сплачено 2 494,46 доларів США, в рахунок сплати відсотків за користування кредитом згідно умов Кредитного договору - 32 923,79 доларів США, в рахунок погашення щомісячної суми комісії за користування кредитом - 22 672,32 грн., що також підтверджується відповідними квитанціями (а.с.153 т.1- 20 т.2). 09.08.2005р. між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (Кредитор за договором), [PERSON] (Поручитель за договором) та [PERSON] (Боржник за договором) було укладено договір поруки №23-05-П/09, відповідно до п. 1.1 якого, поручитель поручається перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобов'язань за Кредитним Договором № 23-05-И/09 від 09 серпня 2005 року (а.с.15-17). Відповідно до п.п.2.2. Договору поруки Поручитель відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що й Боржник, у т.ч. по основному боргу, сплаті щомісячних процентів і підвищених процентів, сплаті комісійної винагороди, сплати неустойки по основному боргу та процентам, а також по відшкодуванню всіх збитків. Відповідно до ст. 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частки позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з розрахунку суми основної заборгованості по кредиту Позичальник-1 з квітня 2009 року перестав сплачувати кошти в рахунок погашення тіла кредиту (а.с.18-19), з лютого 2015 року не сплачував платежів на сплату заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом (а.с.20-22), з червня 2010 року не здійснював сплату комісійної винагороди за користування кредитом (а.с.22-23). Пунктом 6.1. Кредитного договору визначено, що за прострочення повернення Кредитних ресурсів та/або сплати процентів, Позичальник сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення Позичальником строків платежів, передбачених п.3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6., 4.7., 4.8. цього Договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим Договором. Сплата пені не звільняє Позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування Кредитними ресурсами. Відповідач-1 зазначив, що в вересні 2010 року на вимогу працівника Банку він написав заяву, що буде виконувати свої зобов'язання та виплачувати кредит по 190-200 доларів США щомісячно, в зв'язку з чим з жовтня 2010 року Позичальник виплачував Позивачу по 200 доларів США. Разом з тим, жодних додаткових угод до Кредитного договору, угод про зміну умов Кредитного договору або інших належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження внесення змін до Кредитного договору Відповідачем-1 не надано та в судовому засіданні не здобуто. Враховуючи вищевикладене, в зв'язку з порушенням Відповідачем-1 своїх зобов'язань за Кредитним Договором, станом на 24 липня 2015 року сума його простроченої заборгованості перед Позивачем становить 70 534,81 дол. США та 1 855 990,36 грн., з яких: сума заборгованості по основному боргу - 46 507,54 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ 1 023 896,05грн.; сума заборгованості по відсоткам - 24 027,27 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ 528 977,17 грн.; сума заборгованості по комісії - 34 466,72 грн.; сума пені - 1 821 523,64 грн. (а.с.18-31). Жодних доказів на підтвердження пояснень Відповідачів з приводу того, що одна з посадових осіб Банку, коли вони звертались з заявами про реструктуризацію боргу, фактично надала дозвіл на те, що б вони сплачували грошові кошти по погашенню кредиту в межах можливостей, суду не надано і в процесі розгляду справи не здобуто. Жодних договорів про реструктуризацію боргу між сторонами не укладалось. Таким чином, суд вважає доведеним суму боргу, яка утворилась за відповідачами, що підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача по вказаному вище кредитному договору, а позов - задоволенню. Разом з тим, згідно Довідки Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 15.08.2016р. № 8582 вбачається, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності (друга група з 04.08.2016р. до 01.09.2017р.) (а.с.46 т.2). Встановлення Відповідачу-1 2-ої групи інвалідності підтверджується також Довідкою до акта огляду медико-соціальної експертною комісією серії АВ № 0450715 від 04.08.2016р. (а.с.47 т.2). Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013р. у справі № 1-12/2013 визначено, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання. Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічної правової позиції притримується і Верховний Суду України. Таким чином, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також враховуючи фізичний стан Позичальника, суму боргу та той факт, що останній по мірі можливості сплачував суму заборгованості перед Банком, в даному випадку суд вважає можливим зменшити розмір пені фактично до розміру заборгованості за тілом кредиту, -до 1 000 000,00 грн. Згідно положень ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, а тому присуджує до солідарного стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість в розмірі 70 534,81 дол. США та 1 034 466,72 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що Відповідач-1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, суд присуджує до стягнення з [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1827,00 грн. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 525, 526, 549, 624, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013р. у справі № 1-12/2013, та

Outcome: partial