Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбу з 18 березня 2000 року, який розірвано 26 серпня 2004 року. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач працює, має нерегулярний дохід, проте з часу розлучення не надає належної матеріальної допомоги на утримання та виховання дитини, тому вона бажає отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 20 листопада 2014 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав, просила їх задовольнити: стягнути з відповідача на утримання дитини аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн. щомісячно й до його повноліття, а потім в тому ж розмірі до досягненням сином 23 - річного віку. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 03 листопада 2014 року, позовні вимоги визнала частково, посилаючись на те, що визначену позивачкою суму аліментів відповідач не спроможний сплачувати, оскільки він отримує щомісячний заробіток в середньому 1 400 грн. на місяць, й те, що у нього на утриманні, окрім сина [PERSON], знаходиться ще й дочка [PERSON], [INFO], народжена від шлюбу з [PERSON], а тому просить визначити розмір аліментів у частці від його заробітку/доходу в розмірі 1/6 до повноліття дитини; вимоги в частині стягнення аліментів до досягнення сином 23-річного віку не визнала, вважаючи їх передчасними. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частковому із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 18 березня 2000 року, який розірвано 26 серпня 2004 року (а.с.2, 3). Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] (а.с. 2), який проживає з позивачкою та перебувають на її утриманні (а.с.4). Відповідач працює, наразі не має постійного місця роботи, щомісячно його заробіток/дохід становить 1400 грн. Він надає позивачці матеріальну допомогу на утримання та виховання дитини щомісячно по 250 грн. шляхом поштових переказів (а.с.19-20). Востаннє ним сплатені кошти у визначеному розмірі 02 жовтня 2014 року, що не спростовується позивачкою, яка вважає вказану суму недостатньою для утримання дитини. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які будуть стягуватися з відповідача на утримання дитини, судом враховані наступні обставини: матеріальний стан позивачки, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, та на утриманні якої знаходяться малолітня дитина, його стан здоров»я, потреби, та відповідача, який працює, має щомісячний заробіток/дохід - 1 400 грн. 00 коп., доказів того, що він має інші доходи не надано, окрім сина [PERSON], [INFO], має дочку [PERSON], [INFO] (а.с.17), й має достатні можливості сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON]. Згідно статті 180 Сімейного Кодексу (далі - СК) України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході розгляду справи, не досягли. Позивач просить суд призначити розмір аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі - 3 000 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення нею повноліття. Ставлячи вимогу про стягнення аліментів у твердій грошові сумі, позивач не довела підставу такої вимоги як усними доводами, так і документально - не надано доказів про те, що відповідач має мінливий та нерегулярний дохід або одержує частину доходу в натурі, й може надавати допомогу у такому розмірі, а також інші обставини, що мають істотне значення, а тому підстави для застосування частини першої статті 184 СК України відсутні. При цьому, відповідач спростував підставу таких вимог, довів той факт, що він працює, має щомісячний заробіток/дохід. Суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дитини, дісної участі батьків у його утриманні, з урахуванням прав малолітньої [PERSON], [INFO], - другої дитини відповідача, підлягають стягненню на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 25% від його заробітку (доходу) щомісячно й до його повноліття, оскільки судом встановлено, що відповідач працює, має можливість сплачувати аліменти на його утримання у визначеному судом розмірі, що є достататніми й можливими як для стягувача, так й отримувача аліментів, оскільки більша її частка буде перевищувати 50% бар"єр дозволеного законом розміру аліментів заробітної плати платника аліментів. Так, відповідно до п.17 Постанови № 3 від 15.05.2006 року Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання про розмір аліментів, які стягуються з боржника, то згідно ч.3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року "Про виконавче провадження", він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Приймаючи до уваги те, що на утриманні відповідача знаходяться двоє малолітніх дітей, на утримання кожної визначено 25 % (1/4 частина) від його заробітку/доходу, що вцілому становить 50% від його заробітку/доходу, а тому визначена судом частка є виваженою, співмірною, достатньою як для стягувача, так й отримувача аліментів. Підстав для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог судом не встановлено. В разі винесення судом рішення про стягнення аліментів, згідно частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України). Відповідно до частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 191 СК України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред»явлення позову. Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини 17 жовтня 2014 року, що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с.1), проте, оскільки відповідачем за жовтень місяць 02 жовтня 2014 року вже сплачена сума аліментів в розмірі 250 грн., за погодженням сторін відрахування має бути призначено з наступного місцяця - 02 листопада 2014 року. Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення аліментів на утримання відповідачем сина [PERSON] після досягнення ним повноліття й до 23 - річного віку, суд вважає такі вимоги передчасними, відповідно, й наразі безпідствиними, виходячи іх таких правових підстав. Відповідно до частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв»язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов»язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають. Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року, обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Так, судом встановлено, що син сторін не досяг віку, який перевищує 18, тобто визначена законом сукупність юридичних фактів, які покладають обов»язок на батьків утримувати своїх повнолітнії дітей згідно даних правовідносин відсутні, а тому підстав для стягнення алементів немає. При задоволенні позовних вимог з відповідача на користь держави підлягають стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп., від сплати яких позивач була звільнена при зверненні до суду з даною позовною заявою відповідно до Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 183, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя» та,

Outcome: partial