Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із відповідним позовом про визнання права власності на ? частини домоволодіння і земельної ділянки, вселення, усунення перешкод в користуванні домобудівництвом і земельною ділянкою. В процесі розгляду справи в суді просила не розглядати позовні вимоги щодо визнання права власності на ? частини домоволодіння і земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В обґрунтування позову зазначила, що домоволодіння [ADDRESS] знаходиться у загальній власності та належить їй та відповідачці в рівних частках та вказане домобудівництво складається з: жилого будинку літ. А-1, сараю - літ. Е, убиральні - літ. У, огороджень № 1/6, № 7, № 8, № 9 та розташоване на земельної ділянці, площею 339 м?. позивачка посилається на те, що наприкінці зими 2012 року відповідачка спільно із своїм співмешканцем вигнала її з даного будинку, внаслідок чого позбавила її користування, володіння та розпорядження своєю власністю та позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з проханням дозволити їй проживати у вищевказаному будинку, однак її прохання залишилися без задоволення. Тому позивачка просить суд вселити її в домобудівництво, розташоване за вищевказаною адресою та зобов'язати відповідачку не перешкоджати їй в користуванні вищенаведеним домоволодінням. У судове засідання позивачка - [PERSON] не з'явилася та до початку розгляду справи від неї на адресу суду надійшла заява, в якій вона підтримала заявлені вимоги, просила суд задовольнити їх у повному обсязі та провести розгляд справи за її відсутністю /а. с. 25/. Відповідачка - [PERSON] у судовому засіданні була відсутньою та до початку розгляду справи надала на адресу суду заяву, в якій визнала заявлені вимоги [PERSON] щодо вселення у повному обсязі та просила провести розгляд справи за її відсутністю. Відповідно до ст. 15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 213, ст. 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд у числі інших вирішує також питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] знаходиться у загальній власності та належить позивачці та відповідачці в рівних частках, а саме: ? частина вказаного домоволодіння належить [PERSON], відповідно до фотокопії рішення Артемівського районного суду м. Луганська по справі № 2-2446/2007 від 18 січня 2007 року /а. с. 3/ та ? частина домоволодіння належить [PERSON] на підставі договору дарування. Вказане домобудівництво складається з: жилого будинку літ. А-1, сараю - літ. Е, убиральні - літ. У, огороджень №1/6, № 7, № 8, № 9 та розташоване на земельній ділянці, площею 339 м?, яка належить на праві власності [PERSON], відповідно до фотокопії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 868744, державна реєстрація № 010840200405 /а. с. 10/. Позивачка зазначає про те, що наприкінці зими 2012 року відповідачка спільно зі своїм співмешканцем вигнала позивачку з даного будинку, внаслідок чого позбавила її права користування, володіння та розпорядження своєю власністю. Відповідно до ст. 48, 55 Закону України „Про власність", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Права власника житла закріплені в ст. 150 ЖК України, де вказано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України встановлені гарантії прав громадян, які мають в приватній власності жилий будинок (квартири), а саме, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст. 41 Конституції України, право власності в Україні захищається законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Таким чином, з'ясувавши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити заявлені вимоги [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved