Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, а саме - житловим будинком [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивачці та третій особі на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.1978 належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ними в будинку зареєстровано місце проживання їх сина - [PERSON] , [INFO] . З 2015 року відповідач по справі не проживає у вищевказаному будинку. На теперішній час місце знаходження [PERSON] невідоме, його особистих речей у приміщенні не має, в утриманні житла участі не приймає, комунальні платежі не сплачує. Таким чином, позивачка, як співвласник зазначеного будинку, позбавлена права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, у зв`язку з чим вимушена звернутися з вказаним позовом до суду. Ухвалою судді від 25.08.2021 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням учасників справи, призначено судовий розгляд. Сторони у судове засідання не з`явилися. Від позивачки до суду надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, наполягає на задоволенні заявлених позовних вимог, у випадку неявки відповідача не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судова повістка направлялась за зареєстрованим місцем проживання і була повернута підприємством поштового зв`язку з поміткою «адресат не проживає». На підставі ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд вважає відповідача належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання. Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явився, з невідомої суду причини, про дату слухання справи повідомлений належним чином. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням клопотання позивачки про слухання справи за її відсутності та в зв`язку з неявкою відповідача та третьої особи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню за наступними підставами. [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі, зареєстрованому 22 квітня 1969 року В-Дубовецькою сільською радою Медвенського району Курської області, актовий запис № 5, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с.10/. Відповідно до договору купівлі-продажу від 02 березня 1978 року, укладеному між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] належить будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] /а.с.7,8/. Враховуючи те, що правовідносини з приводу придбання будинку виникли до 2004 року, до набрання чинності Сімейним кодексом України 01 січня 2004 року, до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю. Таким чином, на час купівлі спірного будинку діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність», майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України. Згідно зі ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, яка діяла на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Положення даних норм КпШС України кореспондуються з положеннями ст.60 СК України. У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них. Таким чином, діючим на момент купівлі спірного будинку сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування. Діючим на час купівлі спірного будинку законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу,але за кошти, які належали їй/йому особисто. Ст.128, ч.3 ст.240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі,якщо інше не передбачено законом або договором. Таким чином, у відповідності із Сімейним Кодексом України та згідно із Кодексом про шлюб та сім'ю діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. З викладеного вбачається, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] був придбаний під час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Згідно з довідкою № 1395 від 19.07.2021, виданою Костянтинівським сільським головою, [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] , разом з нею зареєстровано місце проживання сина - [PERSON] , [INFO] , який за вищевказаною адресою не проживає з 2015 року /а.с.9/. В силу того, що місце проживання відповідача зареєстроване за вказаною адресою у будинку, що належить позивачці та третій особі на праві спільної сумісної власності, але він не проживає там тривалий час - більше п`яти років, позивачка не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Згідно з частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Оскільки відповідач мешкав за однією адресою разом з позивачкою як член її сім`ї, суд приходить до висновку про застосування при вирішенні спору норм ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Так, відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, виходячи з зазначених положень закону, член сім`ї власника зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з власником, а втрачає член сім"ї власника право користування цим будинком лише з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України. Оскільки, як було встановлено судом, відповідач як член сім`ї власника будинку не мешкає у будинку [ADDRESS] без поважних причин понад п`ять років, інше не встановлено домовленістю між ними, тому на підставі статті 405 ЦК України, відповідач може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, і тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved