Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить надати їй дозвіл на виїзд їх з відповідачем неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], разом з нею без письмової згоди та супроводу відповідача, як батька, з України до Королівства Данія до досягнення ним 16-річного віку. Посилається в позові на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 11.07.2011 року їх шлюб був розірваний, а рішенням від 11.06.2013 року судом визначено місце проживання дитини з нею. 06.11.2013 року вона уклала шлюб з громадянином Данії [PERSON], який запропонував їй з дітьми пожити у нього. Її чоловік є батьком трьох дітей, гарно відноситься до її дітей, отримав згоду лікаря та надіслав їй підтвердження надання медичного догляду синові, а також згоду школи на навчання сина. З моменту укладення шлюбу вона з чоловіком неодноразово зверталася до відповідача надати згоду на виїзд сина за кордон, однак він відмовляє в цьому, в зв»язку з чим вона змушена проживати окремо від чоловіка. Крім того, її чоловік неодноразово пропонував відповідачу погостювати в нього, щоб переконатися в належних умовах, у яких буде проживати дитина, однак і від цих пропозицій він відмовляється. Вона матеріально утримує та піклується про здоров»я дитини, однак відповідач чинить їй перешкоди в виїзді дитини за кордон з метою оздоровлення, навчання та розвитку, при цьому не аргументуючи будь-яким чином своєї відмови. В свою чергу вона ніколи не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з сином. Виходячи з цього, просить задовольнити позов. В судовому засіданні позивачка та її представник, підтримавши позов, додатково пояснили, що така позиція відповідача викликана його бажанням провести розподіл майна в порядку, в якому бажає він, і використовує для цього інтереси дитини. Так як на даний час спір з приводу розподіл майна знаходиться в провадженні суду, відповідач висуває всілякі вимоги матеріального характеру в обмін на надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Вважаючи такі дії відповідача такими, що суперечать інтересам дитини та закону, просять задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з"явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд до відома не поставив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, заслухавши думку позивачки та її представника, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Представник 3-ї особи в судове засідання також не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд до відома не поставив. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності. Заслухавши пояснення позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки,виходячи з наступного. Відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З точки зору ст.1 СК України одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який був розірваний рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 11.07.2011 року. Від шлюбу сторони мають двох сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 11.06.2013 року місце проживання сина сторін визначено з матір»ю. 06.11.2013 року позивачка зареєструвала шлюб з підданим Королівства Данії [PERSON]. / а.с.8 - 13 / Позивача суду пояснила, що вона не може вільно відвідувати та проживати разом зі своїм чоловіком, т.я. відповідач у зв»язку з розглядом судом спору про розподіл майна став чинити перешкоди в виїзді сина за кордон, не даючи на це дозволу. При цьому таких проблем раніше, до виникнення спору про розподіл майна, не виникало. При цьому відповідач ігнорує її бажання оздоровити сина та намагання розвивати його, відвідувати інші країни, пізнавати світ, що на сьогоднішній день є звичним явищем. Згідно з п.3 ч.3, ч.4 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. При цьому фізичні особи, які реалізують це право, повинні мати при собі відповідні документи, якими для дітей є проїзний документ дитини, порядок оформлення яких регламентується чинним законодавством. Відповідно до ст.4 Закону України « Про порядок виїзду з України та в»їзд в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Право фізичної особи на свободу пересування, як і будь-яке інше конституційне право, гарантується державою і не може бути скасоване. Це право означає не лише право пересування по території України, а й право громадянина України на виїзд з України, порядок здійснення якого врегульовано вище приведеним Законом. Судом встановлено, що дитина сторін проживає разом з матір»ю, яка несе відповідальність про утримання сина, його матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток. В той же час, позивачка суду пояснила, що, не дивлячись на її неодноразові прохання, нотаріального дозволу на виїзд сина за кордон відповідач не надає. Представник позивачки суду пояснила, що відповідач взагалі уникає спілкування з позивачкою у будь-якому вигляді з цього питання та зводить бажання матері з цього приводу до своїх претензій матеріального характеру до неї. З Висновку психолога Міського центру дитини Служби в справах дітей Виконавчого органу Київської міської ради /Київська міська державна адміністрація/ від 03.09.2014 року вбачається, що ставлення дитини до вітчима характеризується прийняттям та захопленням. Він відноситься до нього з довірою, цікавістю та проявляє прагнення проводити з ним багато часу разом. Дитина психологічно готова називати його батьком. В той же час, вплив батька на розвиток та формування дитини має негативні ознаки. Поведінка батька призводить до його хвилювань та загострює тривогу. Позицію батька вважає загрозливою, поведінку неприємною та ворожою. Статтею 10 Конвенції про права дитини встановлено, що кожна дитина має право покидати любу країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну /разом з батьками/. Виходячи з проголошеного Конвенцією права дитини, суд вважає, що син сторін має право безперешкодно виїжджати зі своєї країни та повертатися до неї. Враховуючи викладене вище, а також те, що відповідач чинить позивачці перешкоди в цьому шляхом уникання контактів з нею, обмежуючи таким чином можливості дитини та її право на відпочинок та оздоровлення, гарантовані законом, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки. При вирішенні спору сторін суд також виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідач, отримавши копію позовної заяви з додатками, будучи повідомленим про час розгляду справи судом, своїм правом подати суду свої заперечення особисто або шляхом направлення їх суду не скористався, проти вимог позивачки заперечень не подав. З цього випливає, що відповідач не вважає свої права порушеними з боку позивачки її зверненням до суду з даним позовом. За таких обставин суд виходить з того, що своїми мовчазними діями відповідач погодився з вимогами позивачки, а тому, з врахуванням викладеного вище правового обґрунтування, суд приходить до висновку про задоволення її вимог.

Outcome: approved