Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 11.10.2005 року нею з [PERSON] на користь відповідача, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Вимоги мотивує тим, що [INFO] через нещасний випадок на роботі загинула її єдина 23 річна донька [PERSON], яку розтерзала тигриця Київського зоопарку де вона працювала. Після смерті доньки життя втратило для неї сенс, вона впала духом, у неї почалися нервові розлади, через що зверталась до лікарів. З березня 2005 року вона жила зі своєю старенькою матір»ю [PERSON], [INFO], в двокімнатній квартирі [ADDRESS], яка належала їм на праві приватної власності. Її сестра запропонувала подарувати їхню квартиру сестрі або її сину, при цьому погрожувала насильством, тиснула морально, на що вони не погоджувались. Потім сестра почала їх вмовляти на укладення договору довічного утримання на користь її сина [PERSON], на що вони після погроз і фізичного насильства також відмовляли, однак в подальшому погодились на такий договір, оскільки невзмозі були опиратися і їм необхідна була матеріальна допомога. Сестра обіцяла їм довічне проживання у квартирі та матеріальну допомогу, при цьому сама організувала підписання договору, не давши їм ознайомитися з документами. Ні договору, ні його копії їй не надавали, тому вона з матір»ю вважали, що підписали договір довічного утримання. На пропозицію сестри вони переїхали мешкати до неї, однак жити там легше не стало, сестра її постійно била, тиснула морально, не давала спокійно жити, тому у сестри прожила вона лише півроку. Через погрози сестри насильством вона не була на похороні матері, яка померла у [INFO] До своєї квартири вона потрапити не могла через заміну замків, ключів їй не надали, тому проживала у своєї подруги до 2010 року, а з квітня 2010 року орендує житло за яке сплачує майже всю свою заробітну плату. З питання поновлення своїх житлових прав зверталась до ЖРЕО-406, до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві та до Прокуратури Дніпровського району м. Києва, однак їй відмовляли у допомозі та надсилали постанови про відмову в порушенні кримінальної справи. Скориставшись її горем сестра та відповідач шляхом обману заволоділи її квартирою, в момент підписання договору вона не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки була розбита горем втрати своєї єдиної дочки, іншого житла вона не має. Договір дарування квартири був явно невигідним для неї, вона погодилась підписати договір довічного утримання лише тому, що їй потрібна була допомога та підтримка близьких людей. Також договір був укладений під впливом насильства з боку її сестри. Відповідач не потребує її квартири, забезпечений житлом, а вона залишилась на вулиці (а.с. 64-69). Позивачка також просить поновити строк позовної давності, вказуючи на те, що перебіг позовної давності розпочинається з 15.11.2011 року коли ЖРЕО-40б видало письмове пояснення про те, що її квартира подарована нею відповідачу, відповідно до договору дарування. В судовому засіданні позивачка та її представники [PERSON] і [PERSON] підтримали позов та викладені у ньому обставини. Позивачка додатково пояснила, що вона розраховувала на те, що коли піде жити до сестри, то їй буде легше пережити трагедію. Однак коли через шість місяців після смерті [PERSON] після укладення договору дарування вона переїхала до сестри, яка обіцяла їй виділити одну кімнату, та стала її ревнувати до свого чоловіка, що змусило її через знущання та побої після одного року проживання у сестри переїхати жити до куми, де жила близько трьох років, потім знімала квартиру. Перед укладенням договору дарування вона із сестрою та її чоловіком і племінником у 2005 році спочатку їздили в нотаріальну контору на вул. Бойченка на консультацію для того щоб дізнатися що потрібно було для дарування квартири. Договір дарування підписували вдома у квартирі [ADDRESS]. Раніше до суду не зверталась, оскільки боялась сестру. Її обманули, квартиру вона подарувала на прохання сестри та її чоловіка, щоб жити разом з ними до кінця свого життя. Проте коли переїхала до сестри почалися конфлікти; племінник у її квартиру впустив квартирантів, ключів у неї не має, жити за місцем реєстрації не може, щомісячно платить за орендовану квартиру 1700 грн., працює в дитсадку. Після підписання договору до сестри переїхала жити через тиждень. Представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність і недоведеність вимог. Також просив суд застосувати наслідки пропуску строків позовної давності, про що подав письмову заяву. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з"явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, про причини неявки не повідомила; попередньо суду надсилала листи з проханням розглянути справу у її відсутності з письмовими поясненнями на позов у яких вказала, що для посвідчення спірного договору дарування квартири від 11.10.2005 року були витребувані всі необхідні документи, особи сторін було встановлено за паспортами, текст договору до підписання був зачитаний нею вголос за адресою [ADDRESS] у зв»язку з похилим віком [PERSON], сторони за договором у її присутності особисто підписали примірники договору дарування, запитань щодо умов договору у дарувальників не виникало (а.с. 79, 196). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачкою разом працює в дитсадку. Вона неодноразово десь у 2007 - 2008 році бачила, що позивачка приходила подряпана, або із синцем, тоді пояснювала, що впала. У 2006-2007 р.р. коли прийшла позивачки сестра, то остання кинулась на позивачку, була бійка, крики, їх почали розтягувати. Свідок [PERSON] пояснила, що після смерті доньки в [INFO] позивачка на роботі ходила дуже засмучена, постійно плакала, ні з ким не хотіла розмовляти; помічала, що була неадекватна, хоча до цього була зовсім інша людина. Позивачка їй розповідала декілька років тому, що вона жила із сестрою, оскільки подарувала свою квартиру племіннику, а потім говорила, що неможливо у сестри жити, сестра її вигнала, тому ночувала в дитсадку, декілька років жила на квартирі. Вона була свідком бійки на роботі, що на позивачку кинулась якась жінка, їх почали розбороняти. Часто позивачка ночувала в садочку, бачила на ній синці, пояснювала, що впала, [PERSON] була скритна, не хотіла на цю тему розмовляти. Позивачка була при своєму розумі, працювала вихователем з дітьми, на дітях це ніяким чином не відображалось. Свідок [PERSON] засвідчила, що з 1996 року вона працює в дитсадку з позивачкою. Через півроку після смерті доньки позивачка стала приходити на роботу побита і подряпана, говорила, що падала, часто залишалась в дитсадку ночувати, говорила, що робить ремонт. Вона бачила, як сестра позивачки [PERSON] нападала на [PERSON] у 2006 році, хотіла її вдарити. Позивачка переживала смерть доньки, дуже плакала. [PERSON] їй говорила, що подарувала квартиру, так як була в стресовому стані, не розуміла що робила. Свідок [PERSON] пояснила, що проживала з позивачкою в одному будинку, у 2005 р. у останньої загинула донька, після чого з»явився в будинку племінник з дружиною і донькою, які жили у спірній квартирі більше двох років, тоді заселились квартиранти. З позивачкою зустрілась у трамваї, вона була побита, тоді дізналась, що [PERSON] живе у сестри. Свідок [PERSON] засвідчила, що після 2005 р. у квартирі позивачки стала жити молода пара, позивачку вона зустріла на базарі у 2006-2007 році. При зустрічі позивачка була у пригніченому, повідомила, що вона переїхала жити до сестри зі своєю матір»ю, а через 2-3 роки при зустрічі позивачка сказала, що живе на квартирі, бо її сестра приревнувала до свого чоловіка та вигнала з житла, а племінник її у квартиру, яку вона йому подарувала, не впускає. Свідок [PERSON] повідомила, що позивачка попросилась жити до неї на квартиру; [PERSON] пояснила, що свою квартиру подарувала племіннику [PERSON], жила у неї після смерті доньки три роки. Позивачка була в подавленому стані. Один раз до неї [PERSON] приходила в синяках, говорила, що їй стало погано, вона впала і її забрали у лікарню. Свідок [PERSON] пояснила, що вона рідна сестра позивачки, їхня матір жила з позивачкою за якою доглядала донька позивачки [PERSON]. [PERSON] після смерті [PERSON] за матір»ю не дивилась, в квартирі розвела грязь. Договір дарування позивачка уклала добровільно, після його підписання [PERSON] та їхня матір переїхали до неї, жили в окремих кімнатах. В подальшому [PERSON] пішла добровільно, бо не хотіла дивитись за матір»ю, готувати та прибирати, доглядала за лежачою матір»ю вона. Виділена позивачці кімната і надалі залишається вільною, там зберігаються всі речі [PERSON] та меблі, нехай вона повертається і надалі живе з ними, зареєструється у них, [PERSON] ніхто не виганяв. При укладенні договору вона присутня не була, де він підписувався їй не відомо; ініціатором укладення договір дарування [PERSON] була також, вона була в нормальному стані, це був як сімейний обмін, житла позивачку не позбавляють. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] після смерті її доньки повідомила, що свою квартиру вона подарувала [PERSON] і переїздить жити до сестри. Перші дні між ними все було гаразд, в подальшому [PERSON] ревнувала [PERSON] до свого чоловіка. Про примушування до дарування [PERSON] її не повідомляла. Свідок [PERSON] засвідчила, що відповідач є її чоловіком. У 2005 році вони жили у батьків відповідача. На той час в спірну квартиру їх запросили позивачка і бабуся [PERSON], які повідомили, що їм подарують квартиру, а самі перейдуть жити до батьків її чоловіка. Потім було укладено договір і вони переїхали у спірну квартиру, а позивачка та бабуся до батьків відповідача на вул. Ватутіна. Тиску на позивачку ніхто не вчиняв, це була їхня пропозиція. Позивачці неодноразово пропонували іти жити до матері відповідача на вул. Ватутіна, там прописатись, оскільки там є її кімната, меблі, однак позивача відмовляється. Про конфлікти їй нічого не відомо, лише в кінці 2010 р. позивачка зателефонувала чоловіку, щоб віддали документи на квартиру, до цього від них квартири не вимагала. Свідок [PERSON] засвідчила, що десять років знає позивачку, весь цей час з нею працювала у дитячому садку, десь з 2007 р. позивачка почала ночувати на роботі, часто приходила з побитим обличчям, говорила, що її вигнали та не впускають в її квартиру, повідомляла, що побила її сестра. Позивачка весь час була адекватна та при своєму розумі. [PERSON] десь у 2008 році говорила про те, що свою квартиру подарувала племіннику. Свідок [PERSON] пояснила, що працює з позивачкою, після загибелі доньки позивачка переїхала до своєї сестри, а свою квартиру переписала племіннику, говорила, що із сестрою краще буде пережити горе і їй буде легше; тоді приходила в подряпинах, тому зрозуміли, що були конфлікти в сім»ї. Потім позивачка жила в куми, в подальшому на квартирі. Декілька років тому на день учителя на роботі обороняли позивачку від її сестри, яка виясняла відносини з позивачкою, «лізла» до неї дряпатись і битися. У позивачки був тяжкий стан, бо вона втратила квартиру, була велика образа на сестру. За психічним станом позивачка нормальна людина, неадекватної поведінки у неї не було. Десь через рік після дарування позивачка їх повідомила про те, що свою квартиру вона подарувала, через що вони лаяли [PERSON]. Вислухавши пояснення позивачки, її представників, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно договору дарування від 11.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому у реєстрі за № 3105, позивачка [PERSON] та [PERSON] подарували квартиру [ADDRESS] на користь відповідача (а.с. 47). Вказана квартира належала позивачці та [PERSON] на праві власності в рівних долях підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією від 22.06.2005 р. (а.с. 18). [PERSON] померла [INFO] (копія свідоцтва про смерть - а.с. 71). Отже, позивачкою було відчужено на користь відповідача за спірним правочинним належну їй ? частину квартири [ADDRESS], однак вимоги заявляться щодо всієї квартири. Відповідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно довідки по формі № 3, виданої ЖРЕО-408, станом 29.02.2012 року у спірній квартирі зареєстровані сторони по справі (а.с. 35). За заявленими вимогами позивачка просить визнати недійсним спірний правочин, серед іншого, з посиланням на те, що договір дарування квартири був підписаний нею під впливом душевних страждань через смерть її доньки [PERSON] на вкрай невигідних умовах, думаючи, що вона укладає договір довічного утримання, оскільки на той час через хворобу та тяжкий психологічний стан потребувала матеріальної допомоги і підтримки близьких людей на що вона розраховувала. Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 17). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За нормою ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Однак, в даному випадку, суд критично відноситься до пояснень позивачки про те, що вона думала, що уклала договір довічного утримання, оскільки всіма свідками було засвідчено, що [PERSON] їм повідомляла про укладений нею договір дарування. З письмових пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], до підписання договору дарування від 11.10.2005 року через похилий вік [PERSON] текст договору був зачитаний нотаріусом вголос. Також позивачка суду особисто пояснила, що квартиру вона подарувала племіннику з доброї волі, при цьому не обдумавши, оскільки він не ладив зі своєю матір»ю, тому його пожаліла, також не могла перебувати у спірній квартирі через трагічну подію. Перед укладенням договору дарування вона з родичами у 2005 році спочатку їздили в нотаріальну контору на вул. Бойченка на консультацію для того щоб дізнатися що потрібно було для дарування квартири; договір дарування підписували вдома у спірній квартирі. Крім того, договір дарування є одностороннім безоплатним правочином, у зв»язку з чим з боку обдарованого будь-які зобов»язання по відношенню до дарувальника відсутні. Також позивачка просить визнати недійсним спірний договір з тих підстав, що в момент його підписання вона не розуміла значення своїх дій, оскільки після смерті своєї єдиної доньки перенесла сильні душевні страждання і перебувала в стані депресії, мала нервові розлади. Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.07.2013 року у даній справі була призначена судово-психіатирична експертиза (а.с. 214, 215). За складним висновком в Акті амбулаторної комісійної судово-психіатичної експертизи № 927 від 14.11.2013 року, [PERSON] на момент укладення договору дарування частини квартири від 11.10.2005 року на користь [PERSON] будь-яким психічним захворюванням не страждала, за станом свого психічного здоров»я усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 246-248). Ще вимоги ґрунтуються на тому, що спірний правочин укладався позивачкою проти її волі під впливом погроз та фізичного насильства з боку сестри позивачки [PERSON], яка є матір»ю відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Насильство відносно сторони правочину має існувати до або на час укладення нею договору. Разом з тим, судом було встановлено, що підтверджено самою позивачкою, що в період часу до укладення та на момент підписання договору дарування від 11.10.2005 року стосунки позивачки з її сестрою були добрі, будь-яких конфліктів не існувало, [PERSON] добровільно перейшла жити до сестри, а неприязні відносини та суперечки між позивачкою та [PERSON] виникли вже після укладення спірного правочину. Як роз»яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, правочин на підставі статті 233 ЦК (під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах) особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Однак, як зазначено вище, вимоги ґрунтуються одночасно на тому, що договір дарування укладався як під впливом насильства, так і під впливом тяжкої обставини, що є суперечливими за взаємовиключними поняттями. Отже, враховуючи зазначене, судом не встановлено обставин, що викладені в поз»ясенні постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, при яких оспорюваний договір дарування можна визнати недійсним. Крім того, позивачка звернулась до суду з позовом 21.03.2012 року, тобто пропустивши строк позовної давності, встановлений ст. ст. 257, 258 ЦК України. Відповідно ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Доводи позивачки про те, що про порушення свого права вона дізналася з повідомлення ЖРЕО-406 від 15.11.2011 р. про укладення нею спірного правочину, не заслуговують на увагу, оскільки такі посилання нічим не підтверджені та спростовуються сукупністю наведених вище доказів, поясненнями свідків, в тому числі з боку позивачки. Так, свідок [PERSON] повідомила, що позивачка розповідала про дарування квартири десь через рік після її відчуження. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] у 2008 році говорила про те, що свою квартиру подарувала племіннику. Свідок [PERSON] пояснила, що позивачка після смерті доньки жила у неї на квартирі, пояснюючи, що свою квартиру вона подарувала. Свідок [PERSON] засвідчила, що [PERSON] після смерті її доньки повідомила, що свою квартиру вона подарувала відповідачу і переїздить жити до сестри. Крім того, позивачка про порушення своїх прав повинна була б дізнатися з часу коли залишила квартиру своєї сестри [PERSON], з пояснень позивачки це було у 2006 році, так як з того часу мешкала у знайомих та знімала житло, оскільки у спірну квартиру потрапити не могла. Представник відповідача у поданій до суду заяві просить застосувати строк позовної давності. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 2 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Однак, як зазначено вище, вимоги позову щодо вчинення відносно [PERSON] насильства на час укладення договору не підтверджені самою ж позивачкою. За викладених обставин суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed