Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Струмківської сільської ради про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на наступні обставини. 31.10.2010 року позивачку було обрано сільським головою Струмківської сільської ради. 12.08.2011 року було скликано позачергову сесію, на якій відбулося голосування, результатом якого їй, як сільському голові, було висловлено недовіру і з часу прийняття даного рішення позивачку фактично було звільнено від виконання обов'язків, хоча в порядку денному таке питання не ставилося. Не погодившись з даним рішенням, позивачка оскаржила його в судовому порядку. Постановою Татарбунарського районного суду, залишеною без змін апеляційним адміністративним судом Одеської області, було скасовано вищевказане рішення сесії сільської ради про дострокове припинення повноважень позивачки, як сільського голови та зобов'язано сільську раду не чинити їй перешкод у здійсненні повноважень сільського голови. Увесь зазначений час позивачка фактично знаходилася у вимушеному прогулі, під час якого їй не нараховувалася заробітна плата, тому вона звернулася до суду, рішенням якого на її користь було стягнуто із сільської ради заробітну плату за час вимушеного прогулу. Дане рішення сільською радою оскаржене не було. На виконання вищевказаного рішення суду позивачка отримала виконавчий лист, який надала для виконання до сільської ради, однак по теперішній час рішення суду не виконується, тому вона вимушена звертатися в різні інстанції щодо вжиття відповідних заходів, спрямованих на його виконання. Зважаючи на дані обставини, позивачка понесла моральні страждання, які полягають в тому, що в зв'язку з незаконними та необґрунтованими діями відповідача була нанесена шкода її здоров'ю, вона понесла душевні страждання, оббиваючи пороги різних інстанцій в пошуках справедливості, тому вважає, що стягненню на її користь підлягає сума в розмірі 50 000 грн. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги. Представник відповідача надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги не визнав. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до постанови Татарбунарського районного суду від 26.02.2013 року, яка ніким не оскаржена та набрала законної сили 12.03.2013 року (а.с.7-8), на користь [PERSON] із Струмківської сільської ради Татарбунарського району Одеської області було стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 20467 грн. На виконання даної постанови позивачка отримала виконавчий лист, який надала для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області, однак постановою даного органу їй було відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження, в зв'язку з тим, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Надалі виконавчий лист було позивачкою надано для добровільного виконання до Струмківської сільської ради, однак його було втрачено, про що повідомлено позивачку працівниками сільської ради, а тому нею отримано дублікат виконавчого листа (а.с.9) та повторно надано для виконання до сільської ради, де і перебуває на теперішній час, згідно довідки сільської ради (а.с. ), але відповідні суми за виконавчим листом позивачці до сьогодні не виплачено. В зв'язку з цими обставинами позивачка зверталася на адресу прокуратури Татарбунарського району зі скаргами щодо невиконання рішення суду (а.с.10,11) та стверджує, що такі дії відповідача призвели до погіршення стану її здоров'я та перебування її на лікуванні з 10.04.2014 року по 23.04.2014 року(а.с.14). Згідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно зі ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Суд вважає, що вимоги позивачки [PERSON] щодо стягнення на її користь моральної шкоди не закріплені коментованими статтями, які визначають загальне правило про можливість відшкодування такої шкоди. Судом встановлено, що також підтверджується і наданими позивачкою документальними доказами, що між сторонами виникли трудові правовідносни, які регулюються Кодексом законів про працю України і наявність у Кодексі відповідної статті, яка передбачає відшкодування працівникові моральної шкоди, виключає застосування у таких випадках норм цивільного законодавства. Цє суттєво, оскільки названі норми встановлюють різні підстави для виникнення обов'язку відшкодування шкоди. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, поданими ними, відповідно до ст.60 ЦПК України, частиною 1 якої передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачкою в судовому засіданні не доведено наявності моральної шкоди в діях відповідача, протиправність його діяння, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні, крім того [PERSON] у своєму позові посилається на ст.ст.23,1167 ЦК України, а відповідальність за порушення трудових прав, відповідно до вищевказаних норм закону, виникає не з трудових правовідносин, а з інших винних дій, її позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed