Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогами про визнання об'єкту незавершеного будівництва - житлового будинку [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, виділити їй в натурі в користування ? частину зазначеного домоволодіння та виділити ? частину земельної ділянки загальною площею 0,1181 га, що розташована за цією ж адресою, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили суд виділити позивачу ? частину будинку та земельної ділянки згідно з запропонованим експертом варіантом № 1 судової будівельно-технічної експертизи та стягнути з відповідача на користь позивача ? частину вартості понесених нею судових витрат та витрат на оплату експертизи. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову визнав частково, а саме погодився з запропонованим варіантом №1 розподілу спільного майна, проте заперечував проти стягнення з нього судових витрат, оскільки він поніс певні витрати на ремонт спірного будинку, які повинні бути зараховані за вимогами щодо сплати судових витрат. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог позову, виходячи з наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Як вбачається з положень ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених фізичними особами позовних вимог. Згідно з положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до положень ч.1 ст.61 ЦК України, обставині, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Положення ст. 368 ЦК України визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу в результаті спільної праці, за спільні грошові кошти, є їхньою спільною сумісною власністю. З огляду положень ст.ст. 60, 61, 63, 65, 66, 68 СК України вбачається, що, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Подружжя має право домовитись між собою про порядок користування майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно. Розпорядження цим майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою. При укладенні договорів, щодо відчуження нерухомого майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згода другого з подружжя має бути письмовою та нотаріально посвідчено. Згідно положень ст. 70 СК України, при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до положень ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Положеннями п.п.1 та 3 ч.1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У відповідності до положень п.п.23 і 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як достовірно встановлено в судовому засіданні, що визнано сторонами, останні перебувають у шлюбі з 26 червня 1993 року. За час перебування у шлюбі сторони за договорам купівлі - продажу від 21.08.2000 року придбали житловий будинок за [ADDRESS] та, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2000 року, земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку та надвірних споруд, пл.0.07га. на якій розташований даний будинок, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.08.2000 року, земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку та надвірних споруд, площею 0.10га. яка знаходиться на території міста Василькова по [ADDRESS]. Згодом, а саме у 2009 році, сторонами були продані житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS], та розпочато будівництво нового будинку по [ADDRESS]. У відповідності до Державного акту про право власності на земельну ділянку Серії ЯИ №357838 4874, відповідачу [PERSON], належить земельна ділянка, загальною площею 0,1181 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS]. Відповідно до технічного паспорту, за відповідачем [PERSON] за інвентаризовано будинок по [ADDRESS]. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 38/35-14 від 14.11.2014 року, будівельна готовність житлового будинку по [ADDRESS] становить 85%. Зазначеним висновком також запропоновані варіанти порядку користування об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя - об'єктом незавершеного будівництва - будинком по [ADDRESS], в м. Васильків. Вирішуючи питання про встановлення порядку користування будинком, побудованим на земельній ділянці по [ADDRESS], суд виходить з наступного. Згідно із положеннями ч. 3 ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності, особа може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва. Відповідно до постанови Верховного суду по цивільній справі № 6-56цс/12 від 20 червня 2012 року, недобудований подружжям будинок може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в порядку ст.60 СК України, а тому, застосування ст.331 ЦК України можливо саме при розгляді зазначеного цивільного спору. У зв'язку з наведеним, суд, на підставі зібраних у справі доказів, вважає за можливе та необхідне визнати об'єкт незавершеного будівництва - житловий будинок за [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя та обирає варіант № 1 встановлення порядку користування житловим будинком, визначений вищезазначеним висновком експертизи. Також суд вважає за необхідне поділити земельну ділянку між сторонами за 1-м варіантом, у відповідності до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 38/35-14 від 14.11.2014 року. Одночасно з задоволенням позову, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, пропорційно задоволеної частині вимог, в розмірі піввартості судової будівельно-технічної експертизи, що складає 5525 грн., та половини витрат по сплаті по справі судового збору, що дорівнює 1609,50 грн., а всього 7134,50 грн. У зв'язку з наведеним суд критично ставиться до заперечень відповідача щодо можливості стягнення з нього судових витрат через понесення ним витрат на ремонт спірного будинку, які на його думку повинні бути зараховані за вимогами щодо сплати судових витрат, оскільки не відповідають вимогам процесуального законодавства. На підставі наведеного та

Outcome: approved