Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

У липні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з відповідним позовом посилаючись на те, що 25 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник якого ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладений кредитно-заставний договір №IFU0AR16910066, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 18 379, 33 доларів США зі сплатою 9,60 процентів річних з кінцевим терміном повернення 24 вересня 2015 року. Кредит надавався на придбання відповідачем автомобіля SAMAND, модель LX, 2008 року випуску; тип ТЗ; Легковий седан - В, реєстраційний номер [NUMBER]. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між сторонами 25 вересня 2008 року укладений договір застави рухомого майна. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладений договір поруки № 167. У звязку із невиконанням [PERSON] належним чином взятих на себе зобовязання утворилась заборгованість, яка станом на 17 липня 2012 року складає 13 666, 82 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 109 238,88 грн. Просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором витребувати у відповідача та передати у заклад шляхом вилучення ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль марки SAMAND, модель LX, 2008 року випуску; тип ТЗ; Легковий седан - В, реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу; звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого; стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 000 грн.; стягнути з [PERSON] судові витрати. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.95-97). Не погодившись із рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Проте вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності порушення прав ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки умовами кредитно-заставного договору визначено позасудовий порядок звернення стягнення на предмет застави, проте матеріали справи не містять доказів звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] вимогою врегулювання питання щодо погашення вказаної заборгованості. З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки суд дійшов його з порушеннями норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим, рішення відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню. Судом встановлено, що 25 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник якого ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладений кредитно-заставний договір №IFU0AR16910066, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 18 379, 33 доларів США зі сплатою 9,60 процентів річних з кінцевим терміном повернення 24 вересня 2015 року. Кредит надавався на придбання відповідачем автомобіля марки SAMAND, модель LX, 2008 року випуску; тип ТЗ; Легковий седан - В, реєстраційний номер [NUMBER]. З метою забезпечення виконання умов кредитно заставного договору, [PERSON] передав в заставу банку автомобіль марки SAMAND, модель LX, 2008 року випуску; тип ТЗ; Легковий седан - В, реєстраційний номер [NUMBER]. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 20 жовтня 2010 року між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки. У звязку із несвоєчасним виконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, станом на 17 липня 2012 року утворилася заборгованість перед позивачем на суму 13 666, 82 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ - 109 238,88 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом 11 893,71 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом 495,50 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом - 294,08 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язання 302,94 долари США; штрафу (фіксована частина) - 31,28 доларів США; та штрафу (процентна складова) - 649,31 доларів США. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження за розглядом справи у суді. У відповідності до ч.1 ст.627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обовязки, що складають зміст договірного зобовязання. Оскільки, укладеним між сторонами договором були передбачені розмір процентної ставки, розмір сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, а [PERSON] маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, підтвердив свою згоду підписом у зазначеному кредитно-заставному договорі (а. с. 17), колегія суддів приходить до висновку про фактичну згоду відповідача з його умовами. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно з положеннями ст. 599 ЦК України, зобов"язання припиняється виконання, проведеним належним чином. Так як, договором передбачено порядок та умови погашення заборгованості по кредиту і заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту та вищезазначені зобовязання у розумінні положень ст.599 ЦК України, відповідачем не виконані, то заборгованість у розмірі 12\~683,29 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 101\~339,49 грн. та пені 2 420,49 грн. підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (стаття 611 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2003 від 21 жовтня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України. Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. Відповідно до положень ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічне право позивача прописане в умовах договору застави, яким передбачено, що заставодержатель має право в разі невиконання позичальником зобовязань, забезпечених заставою, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави. У звязку з несвоєчасним виконанням своїх обовязків за кредитно-заставним договором № IFU0AR16910066 від 25 вересня 2008 року станом на 17 липня 2012 року утворилась заборгованість перед позивачем на у розмірі 12\~683,29 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 101\~339,49 грн. та 2 420,49 грн., яка складається: із заборгованості за кредитом 11\~893,7 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 95\~030,74 грн.; заборгованості за процентами 495, 50 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 3\~959,05 грн.; заборгованості по комісії за користуванням кредиту 294,08 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 2\~349,69 грн. та 2\~420,49 грн. пені. У відповідності до положень ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Зі змісту п. 17.10 кредитно-заставного договору вбачається, що сторони визначили заставну вартість предмету застави у 80 999 грн. Статтею 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язань, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Як вбачається зі змісту ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. Положеннями ст.ст. 26, 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в тому числі продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем або на публічних торгах. Розділом 12 кредитно-заставного договору №DN81AR55720284 від 25 вересня 2008 року передбачено, що після настання події дефолту (порушення позичальником умов договору) ПАТ КБ «ПриватБанк» не зобовязаний звертатися за захистом своїх прав до судових органів. За рішенням банку, і якщо це не заборонено законодавством України, предмет застави може бути реалізований або використаний і в іншій спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур (при цьому це не повинно тлумачитися як заборона застосування ПАТ КБ «ПриватБанк» Банком судових процедур, якщо він вважатиме за потрібне вдатися до них). Не застосовуючи судових процедур ПАТ КБ «ПриватБанк» на власний розсуд обирає процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення вимог, зокрема, передбачена позасудова процедура звернення стягнення на предмет застави, яка включає передачу предмета застави у власність ПАТ КБ «ПриватБанк» для задоволення і погашення забезпечених вимог; продаж предмета застави ПАТ КБ «ПриватБанк» третій особі відповідно до вимог законодавства України; звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса; будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України (п. 12.2.6 договору). Якщо ПАТ КБ «ПриватБанк» обирає такий спосіб позасудового звернення на предмет застави як його продаж третій особі, то позичальник зобовязаний із моменту отримання повідомлення знайти покупця на предмет застави, та у випадку згоди ПАТ КБ «ПриватБанк» сприяти укладенню договору купівлі-продажу майна (п. 13.3.1 договору). Відповідно до вимог ст. 25 Закону У країни «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Слід зазначити, що обовязок досудового врегулювання спору прямо не передбачений чинним законодавством, тому як рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися за його вирішенням безпосередньо до суду, оскільки положення Конституції України не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. На вказані вище норми матеріального права та фактичні обставини справи суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України уваги не звернув. Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» слід закрити з підстав визначених положеннями ст. ст. 205, 310 ЦПК України, повідомивши позивача про те, що розгляд зазначених вимог віднесено до юрисдикції господарських судів. Встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для передачі в заклад предмета застави, комплекту ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором та звернення стягнення, в зазначений позивачем спосіб. З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2\~294, 02 грн.

Outcome: partial