Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивачка 24 вересня 2013 року звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначила, що з 1990 року до 24.11.2012 року вона з [PERSON] проживали однією сім`єю та вели спільне господарство. За час спільного проживання народилася дитина [PERSON], батьком дитини є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства від 08.01.1997 року. [INFO] [PERSON] помер внаслідок нещасного випадку. У 2006 році позивач разом зі спадкодавцем, ведучі спільне господарство, придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2006 року, який був укладений між продавцем [PERSON] та спадкодавцем. За час спільного проживання позивач та спадкодавець були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, набували і наживали майно, вели спільний бюджет, оплачували комунальні послуги та несли витрати по ремонту житла, але шлюб не зареєстрували. За фактом смерті спадкодавця було порушено кримінальне провадження за наслідками розгляду якого винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв'язку з відсутністю складу злочину. Після смерті спадкодавця в першу чергу було повідомлено позивача, яка була присутня при впізнанні трупа та в подальшому зверталася до прокуратури для отримання дозволу на поховання. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], спадкоємцями першої черги за законом є [PERSON] та [PERSON]. Позивачем здійснено всі можливі заходи направлені на встановлення адреси місця проживання [PERSON]. При зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, позивачу було відмовлено та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять років до дня смерті має вагоме значення для оформлення права на спадщину та одержання свідоцтва про право на спадщину. Позивач є спадкоємцем за законом четвертої черги, так як проживала однією сім`єю зі спадкодавцем більше п`яти років до часу відкриття спадщини. Просила встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1990 року до 24.11.2012 року; визнати за нею право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме, на ? частину квартири [ADDRESS]; зобов`язити Другу дніпропетровську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя на частку в спільному майні подружжя, яке становить ? частину квартири [ADDRESS]; визнати [PERSON] спадкоємицею четвертої черги після смерті [PERSON]; змінити черговість одержання права на спадкування [PERSON] з четвертої черги на першу чергу спадкоємців за законом та визнати її спадкоємцем першої черги за законом з іншими спадкоємцями цієї черги після смерті [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Ухвалою від 26 листопада 2013 року до участі в справі в якості співвідповідача залучений [PERSON]. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали та не заперечували проти їх задоволення. Співвідповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та заперечували проти їх задоволення. Суду пояснили, що обставини на які посилається позивачка в позовній заяві, не відповідають дійсності, оскільки з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] постійно проживав лише його син [PERSON] про якого він особисто піклувався, ніс батьківський обов`язок щодо виховання та матеріального забезпечення. Натомість, позивач разом з [PERSON] однією сім`єю не проживали, спільне господарство не вели, відносин, що притаманні подружжю не мали. Представник співвідповідача Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, про день і час проведення слухання справи повідомлявся належним чином, письмово просили слухати справу у відсутність їх представника. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, адміністративний матеріал № 673347 по факту скоєння адміністративного правопорушення [PERSON] передбаченого статтею 173-2 КпАП України вважає, що позов не підлягає задоволенню по наступних підставах. При розгляді даної справи суд бере до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.07.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 3819 (а.с.14,15). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є синами [PERSON] (а.с.10,61). Встановлено, що [PERSON] [INFO] помер (а.с.13). Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона з 1990 року і до 24.11.2012 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. За час спільного проживання у них у 1996 році народилася дитина [PERSON]. Вказувала, що вони зі спадкодавцем були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, набували і наживали майно, вели спільний бюджет, оплачували комунальні послуги та у період спільного проживання придбали квартиру [ADDRESS]. За фактом смерті спадкодавця було порушено кримінальне провадження, за наслідками розгляду якого винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв'язку з відсутністю складу злочину. Разом з тим, доводи позивачки про те, що вона з [PERSON] проживала однією сім»єю з 1990 року і до дня його смерті є неспроможними і повністю спростовуються матеріалами справи. Метою встановлення факту проживання однією сім'єю є оформлення спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Тобто, при вирішенні спору про встановлення факту проживання однією сім"єю мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Причому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень ( ст.. 58, ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. На підтвердження позовних вимог, позивачка подала акт, складений комісією КЖЕП 25, згідно якого вбачається, що [PERSON] проживав разом з [PERSON] та їх сином у квартирі [ADDRESS] до моменту його смерті та [PERSON] продовжує проживати у вказаній квартирі та сплачує комунальні послуги (а.с.37). Однак, до вказаного акту суд ставиться критично, оскільки по перше, не можливо встановити з якого часу вони проживали разом, а по друге, даний акт не є доказом того, що вказані в ньому особи проживали як подружжя та вони були пов»язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Суд також не бере до уваги в якості належних доказів в підтвердження позовних вимог квитанції з оплати комунальних послуг за спірну квартиру, оскільки згідно наданих позивачем квитанцій вбачається, що платником комунальних послуг є [PERSON], та жодних вказівок, що саме [PERSON] приймала участь в оплаті комунальних послуг квитанції не містять. В судовому засіданні були допитані свідки, як з боку позивача, так і з боку відповідача [PERSON] Так, допитаний в якості свідка з боку позивача [PERSON], свідчив, що працював разом з померлим [PERSON] та познайомився з позивачкою, коли [PERSON] запросив його у гості. Пояснив, що він та [PERSON] отримали однокімнатну квартиру по [ADDRESS], він часто заходив до нього в гості і бачив, що позивачка готувала для них їжу. Стосовно проживання саме в квартирі [ADDRESS] свідок свідчень жодних не надав. Свідок [PERSON], яка є сусідкою позивачки, свідчила, що була в гостях у [PERSON] та [PERSON], проживали вони разом як сім`я. Свідок [PERSON], який є сином від першого шлюбу позивачки, свідчив, що знає померлого з 10 років, проживали однією сім`єю та всі разом переїхали у квартиру на ж/м Парус. Вказав, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю. Однак, суд ставиться критично до показань цього свідка, оскільки вважає його зацікавленою особою. Суд звертає увагу, що згідно наданих свідчень свідків, на які суд звернув вище, не можливо встановити той факт, що позивачка проживала однією сім`єю з [PERSON] з 1990 року по 24.11.2012 року. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, вищевказані свідчення свідків спростовуються матеріалами справи, адміністративними матеріалами № 673347 по факту скоєння адмінправопорушення [PERSON] передбаченого статтею 173-2 КпАП України, показами сусідів, які проживали в одному будинку з померлим, а також показами вчителя школи, в якій навчався безпосередньо син померлого [PERSON]. Так, допитаний в судовому засіданні свідок з боку відповідача [PERSON], яка була сусідкою померлого, свідчила, що померлий жив разом з сином [PERSON], самостійно придбав квартиру, а позивачку в цій квартирі свідок бачила лише декілька разів за вісім років. Позивачка стала проживати у квартирі лише після смерті [PERSON]. Свідок пояснила, що до смерті [PERSON] казав, що у нього є жінка, однак вона зловживає спиртними напоями та проживає окремо. Пояснила, що [PERSON] турбувався за сина, а коли у неї трапився конфлікт з [PERSON], то вона пішла до школи, де він навчався і розмовляла з завучем, яка казала, що [PERSON] виховує один батько. Свідок [PERSON], також сусідка, свідчила, що тривалий час [PERSON] жив з сином, робив ремонт, позивачка прожила в квартирі недовго приблизно місяць, а потім жила окремо та декілько разів за весь час, зокрема на день народження, приїзджала до сина. Пояснила, що вона пом»ятає, як до неї звернувся [PERSON] з проханням дати свідчення в суді, оскільки він подавав позов до суду про стягнення аліментів з мати дитини на утримання сина [PERSON], однак аліментів не присудили. Знає, що [PERSON] матеріально допомагала сестра, яка проживає за кордоном. Свідок [PERSON], вчителька [PERSON], свідчила, що позивачку в школі ніколи не бачила, тільки батька, а сам [PERSON] казав, що він проживав разом з батьком. Свідок спілкувалася з класним керівником [PERSON], яка також зазначала, що мати [PERSON] з ним не проживає. Свідок [PERSON], сусідка, також свідчила, що [PERSON] проживав разом з сином, позивачку бачила десь один раз на рік. Також, пояснила в судовому засіданні, що позивачка просила її, щоб вона в суді свідчила неправду, а саме, що вона постійно проживала разом з померлим. У судовому засіданні у якості свідка була допитана [PERSON], яка є рідною сестрою померлого, яка постійно проживає в Швеції та є громадянкою Швеції. Свідчила, що [PERSON] втік від матері до батька, з яким продовжував постійно проживати до дня смерті її брата. [PERSON] продав однокімнатну квартиру по [ADDRESS]. Після смерті їх матері, свідок відмовилась від спадщини на користь брата, додала грошей та він купив квартиру [ADDRESS]. Свідок пояснила, що вона постійно допомагала брату, відкрила валютний рахунок та перераховувала гроші, зі слів [PERSON], позивачка матеріально не допомагала. Також, пояснила, що померлий не кохав позивачку, не впускав її до квартири, оскільки не хотів її бачити. У 2008 році свідок приїхала до брата в гості на 2 тижня, та проживав брат тільки з сином, без позивачки. Пояснила, що брат їй говорив про те, що позивачка разом з сином хотіли зробити її брата бомжом. Також, пояснила в судовому засіданні, що брат її не знаходився в безпорадному стані, він самостійно все робив. Крім показань вищезазначених свідків, доводи позивачки спростовуються адміністративним матеріалом № 673347 по факту скоєння адмінправопорушення [PERSON] передбаченого статтею 173-2 КпАП України. Так, 31.07.2012 року відносно [PERSON] був складений протокол по факту скоєння адмінистративного правопорушення передбаченого статтею 173-2 КпАП України. В цьому протоколі квазана адреса місця проживання правопорушника, а саме: [ADDRESS]. З вказаного адміністративного матеріалу вбачається, що робітників міліції викликав неповнолітній син правопорушника. Згідно рапорту інспектора міліції Ленінського РВ ДМУ УМВС України, письмових пояснень самого неповнолітнього [PERSON], письмових пояснень правопорушника вбачається, що [PERSON] та його батько жили в двох. Крім того, в матеріалах про адміністративне правопорушен маються також письмові пояснення мати [PERSON], в яких вона особисто пише, що її син [PERSON] проживає з батьком [PERSON]. Крім того, в заяві зазначила своє місце проживання: [ADDRESS]. Також, доводи позивачки спростовуються письмовими доказами, зокрема, характеристикою на випускника 9-В классу КЗО «СЗШ №54» ДМР [PERSON] (а.с.117), з якої вбачається, що [PERSON] виховувся в неповній сім»ї, мешкає з батьком. Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд виходить із того, що [PERSON] не надала суду жодних інших доказів на підтвердження факту її проживання зі спадкодавцем однією сім`єю з 1990 по 24.11.2012 року, про їхній зв`язок спільним побутом, наявність взаємних прав та обов`язків, ведення спільного домашнього господарства, тобто, не встановлено, що їх відносини носили усталений характер, що притаманний подружжю. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а також наявність усталенних відносин. Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється. Тому, в судовому засіданні позивачем не доведено та судом не встановлено, що позивач разом з померлим проживали разом, однією сім»єю, на період придбання спірної квартири, що вони вели спільне господарство та мали спільний сімейний бюджет, тобто, не встановлено, що їх відносини носили усталений характер, що притаманний подружжю. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання за позивачем право власності на частку в спільному майні подружжя, а саме, на ? частину квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю. У в зв»язку з чим, вимоги позивачки в частині зобов`язання Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори видати [PERSON] свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя на частку в спільному майні подружжя, яке становить ? частину квартири [ADDRESS] є необгрунтованими та безпідставними. Як зазначено вище, [PERSON] [INFO] помер. Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 21.07.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 3819. За правилами ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При вирішенні спору про право на спадкове майно, з урахуванням зазначених положень закону, доведенню у цих правовідносинах підлягають обставини щодо: належності майна спадкодавцю; права на спадкування за заповітом чи за законом; факту прийняття спадщини; кола спадкоємців, які прийняли спадщину та розмір їх часток у праві власності на спадкове майно. Згідно матеріалів спадкової, справи заведеної Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, вбачається, що після смерті [PERSON], померлого [INFO], з заявою про прийняття спадщини 19.12.2012 року звернувся [PERSON], 26 травня 2013 року [PERSON], 24 травня 2013 року [PERSON] (а.с.49-75). Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його сини [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України, оскільки у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Враховуюче вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки в частині визнання її спадкоємицею четвертої черги після смерті [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки по перше, четверта черга спадкоємців померлого [PERSON] не закликається, так як є спадкоємці першої черги за законом, а по друге, позивачка не довела суду, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім»єю не менш як п»ять років до часу відкриття спадщини. Суд зауважує, що проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу хоча і створює для них певні майнові права та обов`язки, але не наділяє її статусом подружжя, а тому права на спадкування у першій черзі вони мати не можуть. Юридичним наслідком встановлення факту проживання однією сім'єю позивача з [PERSON], був намір отримати право на спадкування за законом разом зі спадкодавцями першої черги, і оскільки фактично спадщина вже прийнята його синами, навіть встановлення факту проживання однією сім'єю не породжуватиме жодних юридичних наслідків. Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Враховуючи, що позивачка не довела суду, що вона проживала зі спадкодавцем однією сім»єю не менш як п»ять років до часу відкриття спадщини, позовні вимоги в частині зміни черговості спадкоємців є необгрунтованими та безпідставними. З огляду на вищезазначене, відповідно вимоги позивача в частині визнання за нею право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], не підлягають задоволенню. Отже, враховуюче вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є незаконними, необгрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed