Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська з позовною заявою до Держави Україна, Баглійського районного відділу Дніпродзержинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Прокуратури м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, в якій просила визнати, що її права були порушені державними органами прокуратури і міліції, які неефективним досудовим розслідуванням, спричиняють їй перешкоди в користуванні власністю та відшкодувати спричинену їй злочином матеріальну шкоду у сумі 31\~500 гривень, яку стягнути з Держави Україна, та моральну шкоду в розмірі всього 2000 гривень, тобто по 1000 гривень з прокуратури та міліції. Позовні вимоги [PERSON] просить суд задовольнити, посилаючись на статті 3, 8, 22, 24, 41, 55, 56, 68 Конституції України, Постанову Пленуму Верховного Суду України № 13 від 02 липня 2004 року „Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів", ст. ст. 1177 та 1207 ЦК України та статтю 128 КПК України. В обґрунтування позову в позовній заяві [PERSON], вказала, що 13 квітня 2014 року в період з 14 до 16 години з її приватного будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вулиця Брестська, будинок 35, її сусід [PERSON] шляхом зловживання добросусідськими відносинами, залишившись доглядати за малолітньою дитиною позивачки, скоїв крадіжку належних їй ювелірних виробів із золота на загальну суму 31 500 гривень. 16.05.2014 року відомості про вказане кримінальне правопорушення, за попередньою кваліфікацією ч.3 ст. 185 КК України, слідчим відділом Баглійського РВ Дніпродзержинського МУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014040780000828. Кримінальне провадження 14.10.2015 закривалось і знову 30.12.2015 поновлювалось за постановою заступника прокурора Баглійського району м. Дніпродзержинська, дотепер злочин не розкрито, винна особа не пригнута до кримінальної відповідальності, майно їй не повернуто. Посилаючись на положення статті 1177 ЦК України, вважає, що оскільки ні [PERSON] ні будь-якій іншій особі, яку органи досудового розслідування повинні були визнати винною у вчиненні крадіжки її майна, не повідомлено про підозру і обвинувальний акт не направлено до суду, завдану матеріальну шкоду повинна відшкодувати Держава. Також позивач вказала, що злочином їй спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона протиправно була позбавлена особистого майна, вона змушена була систематично звертатися з усними скаргами на дії органу досудового розслідування слідства, які безпідставно закривали провадження по справі, вислуховувати зухвалі бюрократичні відмовки і отримувати відписки слідчих і прокурорів, які постійно змінювались, або навіть повинна була самостійно здійснювати деякі слідчі дій з метою доведення вини [PERSON], на що витрачала багато часу та сил. У судових засіданнях позивач підтримала свої позовні вимоги, а також у звязку з організаційними змінами в системі правоохоронних органів України клопотаннями уточнювала склад відповідачів по справі. Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 02.12.2015 відповідача по справі Баглійський РВ Дніпродзержинського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області замінено на Дніпродзержинський ВП ГУ НП України в Дніпропетровській області, відповідача по справі Прокуратура м. Дніпродзержинська замінено на Дніпродзержинську місцеву прокуратуру Дніпропетровської області. В остаточній редакції позовної заяви позивач [PERSON] просила суд стягнути на її користь з Держави Україна 31 500 гривень матеріальної шкоди та з Дніпродзержинського ВП ГУ НП України в Дніпропетровській області, Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області по 1000 гривень моральної шкоди з кожного. Представник відповідача Держави Україна в особі Президента України [PERSON] в письмових запереченнях зазначила, що позов у частині вимог до Президента України є необґрунтованим і не підлягає задоволенню і просив у задоволенні позову відмовити з таких підстав. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України (ухвала від 8 травня 1997 року № 11-з) частина друга статті 102 Конституції України проголошує, що Президент є «гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина». Однак, окрім обов'язку виступати від імені держави, за Президентом України закріплено широкі повноваження як у вирішенні загальнодержавних проблем, котрі вимагають поєднання політичних, економічних, соціальних та інших аспектів функціонування держави, так, рівнозначно, і у розгляді локальних питань, що стосуються захисту справедливості, прав, свобод та інтересів окремої людини в разі їх порушення будь-ким, в тому числі і державою. Поряд з цим для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет ведення і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки та технології. Конституційним Судом України у Рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) наголошувалось, що в Основному Законі України розмежовуються такі поняття як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 та інші). Наведене вище свідчить про неприпустимість ототожнювання Президента України як Глави держави із «державою Україна» при оспорюванні дій (бездіяльності) інших суб'єктів. Так, відповідно до статті 170 ЦК України Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тобто, за загальним правилом держава будучи єдиним суб'єктом не діє у цивільних (та похідних - адміністративних) правовідносинах безпосередньо, а лише опосередковано через відповідні державні органи. Отже, обов'язковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого суб'єкта від імені Держави Україна є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади. Повноваження Президента України, як неодноразово наголошувалося у рішеннях Конституційного Суду України (від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003, від 7 квітня 2004 року № 9-рп/2004, від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007, від 2 жовтня 2008 року № 19-рп/2008, від 8 жовтня 2008 року № 21-рп/2008 та ін.), визначаються виключно Конституцією України. При цьому законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов'язків на Президента України, крім тих, що прямо передбачені нормами Конституції України. Таким чином, Президент України не наділений повноваженням виступати в судах від імені Держави Україна, він не є учасником правовідносин щодо проведення розслідування у кримінальних справах та його результатів. Главою держави протиправних дій чи бездіяльності стосовно позивача допущено не було. Водночас слід відмітити, що згідно з частинами першою та другою статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Зазначена норма кореспондується з частиною другою статті 127 Кримінального процесуального кодексу України відповідно до якої шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства (частина сьома статті 128 КПК). При цьому шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом (частина третя статті 127 КПК). З матеріалів справи вбачається, що постановою заступника прокурора прокуратури Баглійського району м. Дніпродзержинська від 30 грудня 2014 року за заявою позивача постанова слідчого від 14 жовтня 2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014040780000828 від 16 травня 2014 року скасована і матеріли досудового розслідування від 16 травня 2014 року направлені слідчому для подальшого розслідування. Отже, наразі у зазначеній кримінальній справі здійснюється досудове розслідування і право [PERSON] на відшкодування шкоди може бути реалізовано у процесі її розгляду. Таким чином, позивач не навела фактів та не надала доказів того, що діями з боку Глави держави допущено порушення її цивільних прав, свобод чи інтересів, а відтак підстави для задоволення позову відсутні. Представник відповідача - Дніпродзержинського відділу поліції ГУ НП України в Дніпропетровській області - [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, позов не визнала і пояснила, що [PERSON] в своєму позові просить суд визнати, що її права були порушені державними органами прокуратури і поліції, діючими в офіційному стані, які неефективним досудовим розслідуванням, спричиняють їй перешкоди в користуванні власністю. Однак, докази неефективності розслідування кримінального провадження суду не надані, працівниками поліції власність позивачки не вилучалася, арешт на її власність не накладався, будь-яким способом її власність не відчужувалася. Майно позивачки було викрадене, а тому посилання позивачки на створення перешкод працівниками поліції в користуванні власністю не може бути прийнято судом до уваги, а так само, не можуть бути задоволені зазначені позовні вимоги. Відповідно до ст. 219 КПК України (2012 рік), перебіг строку досудового розслідування починається після повідомлення особі про підозру. Тому посилання позивачки на порушення відповідачами процесуальних строків по кримінальному провадженню, не відповідають чинному законодавству. Таким чином, не має загальних підстав цивільно-правової відповідальності. Позивачеві внаслідок злочину спричинена матеріальна шкода, в зв'язку зі злочинними діями. На підставі ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини, тобто зі змісту вказаних норм ЦК України випливає обов'язок осіб, що скоїли злочин, відшкодовувати спричинену шкоду потерпілому. Діючим законодавством умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, на даний час не визначені. Майнова шкода спричинена злочином і оскільки особу, що його скоїла, не встановлено у суду не має підстав для задоволення позову в цій частині, а саме відшкодування шкоди за рахунок держави. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то законом взагалі не передбачена можливість відшкодування такої шкоди за рахунок держави. Моральна шкода, спричинена злочином, може бути відшкодована тільки винною в цьому особою. Крім того позивачку по кримінальному провадженню № 12014040780000828 визнано потерпілої і розяснено право предявити цивільний позов до обвинуваченого, коли його особу буде встановлено. У задоволенні позову просила відмовити. Представник відповідача Дніпродзержинська місцева прокуратура [PERSON], який діяв на підставі довіреності, підтримав доводи заперечень інших представників відповідачів і доповнив, що рішення суду про визнання протиправними дій або бездіяльності органів прокуратури або поліції і зобовязання вчинити їх певні дії відсутні, тому їх вина не доведена в порядку, встановленому законом. Крім того, вина зазначених органів встановлюється в загальному порядку в межах адміністративного судочинства, а в даному випадку лише в межах кримінального судочинства, а саме статтею 303 КПК України, якою передбачено, що на досудовому розслідуванні право оскарження бездіяльності слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, надається заявнику, потерпілому, його представнику чи законному представнику, підозрюваному, його захиснику чи законному представнику, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцю тимчасово вилученого майна. Крім того, в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач належних доказів на підтвердження пережитих моральних страждань і душевних втрат до суду не надала, тому в цій частині позов також є необґрунтованим і не підлягає задоволенню. У задоволенні позов просив відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши позивача та представників відповідачів, дослідивши докази, які наявні по справі, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. З доданих до позовної заяви матеріалів кримінального провадження №12014040780000828 вбачається, що 13 квітня 2014 року в період з 14 до 16 години з приватного будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ, вулиця Брестська, 35, невстановлена особа скоїла крадіжку належних [PERSON] ювелірних виробів із золота на загальну суму 31 500 гривень. Вжитими поліцією заходами протиправно вилучене майно та осіб, що скоїли злочин, встановити не виявилось можливим. Суд вважає доведеною ту обставину, що позивачеві в справі спричинена внаслідок злочину матеріальна шкода. В зв'язку зі злочинними діями на підставі ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, яка відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини, тобто зі змісту вказаних норм ЦК України випливає обов'язок осіб, що скоїли злочин, відшкодувати спричинену шкоду потерпілому. Відповідно до частини 1 статті 1177 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Відповідно до частини 2 статті 1177 ЦК України, умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюється законом. Діючим законодавством умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, на даний час не визначені, тому суд, визнаючи за позивачем право на відшкодування майнової шкоди, завданої злочином, оскільки особу, що його скоїла, не встановлено, за рахунок держави, не має підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до частин другої та третьої ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1)у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнана у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3)у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4)у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ^погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то законом взагалі не передбачена можливість відшкодування такої шкоди за рахунок держави, як наведено вище, моральна шкода, спричинена злочином, може бути відшкодована тільки винною в цьому особою.

Outcome: dismissed