Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в особі Львівської філії звернулося до суду з позовом до [PERSON], який також діє в інтересах [PERSON] та [PERSON] про виселення відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: [ADDRESS] (надалі - Квартира). Третьою особою по справі зазначено Службу у справах дітей Мукачівської міської ради. На підставі ухвали суду від 24.04.2015 року провадження у справі в частині позовних вимог позивача до [PERSON], який також діє в інтересах [PERSON] про виселення з Кватири закрито. Як на підставу для задоволення позовних вимог, Банк посилається на невиконання відповідачем рішення суду від 20.08.2009 року, на підставі якого звернуто стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог Банку по кредитному договору від 17.02.2006 року. На вимогу Банку про звільнення відповідачем Квартири, остання жодним чином не реагує, в добровільному порядку покинути житлове приміщення відмовляється. В судове засідання представник позивача не з'явився, оскільки подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав повністю. Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи (а.с. 42) відповідач та третя особа в судове засідання повторно не з'явилися. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Згідно з приписами ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.08.2009 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №МКROGK00000301 від 17.02.2006 року в розмірі 111 286,87 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на Квартиру. Вказане судове рішення на момент судового розгляду даної справи не скасовано. (а.с. 11). Банк належним чином повідомляв [PERSON] про добровільне звільнення Квартири в тридцятиденний строк (а.с. 13, 15, 16). Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи суд виходить також із того, що згідно з частиною першою ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини другої статті 39 Закону України ,,Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Статтею 40 вказаного Закону (частини перша, друга) передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне, відповідно до ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку» ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Отже, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, та лише після спливу одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Судом встановлено, що після прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 11), Іпотекодержатель направив вимогу до всіх мешканців зазначеної квартири добровільно звільнити її протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги, що підтверджується письмовим повідомленням (а.с.13), реєстром поштових відправлень рекомендованих листів (а.с. 14-15), а також повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 16). Згідно з даними довідки ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс» від 2014 року за адресою [ADDRESS] зареєстрована відповідач [PERSON]. За таких обставин враховуючи те, що відповідач у встановлений законом строк добровільно не звільнила спірну Квартиру, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги позивача про виселення інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у Квартирі, то з урахуванням загальноправового принципу диспозитивності судового процесу (ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України), така задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду не може стосуватися невизначеного кола суб'єктів, які не були зазначені відповідачами. Відповідно до загальних засад цивільного процесу та практики Європейського суду з прав людини рішення суду повинно відповідати вимозі можливості його примусового виконання. Однак неможливо примусово виконати рішення, резолютивна частина якого є абстрактною, без визначення конкретних дій для державного виконавця. Так, неможливо виконати рішення про виселення, в якому не вказано особу, яку необхідно виселити. Разом з цим неможливо розглянути спір про виселення невизначеного переліку осіб, що порушить право особи на участь в судовому розгляді справи. Крім цього законом встановлено категорії осіб, виселення яких здійснюється з дотриманням особливих правил розгляду відповідних спорів, з урахуванням їх правового статусу. Отже, суд не може вирішити питання про виселення невизначеного кола осіб. При цьому перелік осіб, до яких у позивача є претензії про їх виселення визначається самим позивачем. Тому обов`язком позивача було вказати в позові відповідачів, до яких є прохання про їх виселення. За таких обставин, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково На підставі наведеного,

Outcome: dismissed