Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

У грудні 2016 року представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON], по якому просить зобов'язати відповідача за власні кошти демонтувати металеву огорожу, самовільно улаштовану на прилеглій території до квартири № 15, розташованої в житловому будинку № [ADDRESS]. При цьому посилаючись на те, що громадянин [PERSON] є власником квартири № 15, розташованої в одноповерховому дворовому флігелі житлового будинку за адресою: [ADDRESS], самовільно виконав роботи з улаштування металевої огорожі, на прилеглій території до квартири, площею до 50,0 кв. м., на території двору загального користування, чим значно погіршує житлово-побутові умови та користування прибудинковою територією мешканцям будинку та порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», Правила користування приміщенням жилих будинків і прибудинкових територій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572; Положення про порядок реконструкції вбудованих, вбудовано-прибудинкових і прибудинкових приміщень в м. Одесі, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 17.04.2001 року № 2153-ХХІІІ. У судовому засідання представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради за довіреністю Святоха А.А. просив суд позов задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує щодо такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради підлягає задоволенню. Судом встановлено, що Актом, складеним співробітниками «КП ЖКС «Фонтанський», зафіксовано встановлення та експлуатація металевої огорожі на прибудинковій території загального користування біля квартири 15, дозвільні документи на встановлення металевої конструкції працівникам «КП ЖКС «Фонтанський» надано не було. З матеріалів справи вбачається, що 26.04.2016 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради прийняла розпорядження № 312 "Про демонтаж металевої огорожі, самовільно улаштованої на прилеглій території до квартири [ADDRESS] Однак, як зазначив представник позивача Приморської районної адміністрації ОМР, дане розпорядження не виконано з причин відсутності власника квартири (підтверджується копією Акту обстеження від 05.05.2016 р. та Доповідної від 06.05.2016 року в матеріалах справи). Відповідно до ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів місцевого самоврядування є обов'язковими до виконання всіма підприємствами, установами, організаціями і громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Відповідно до п.3.2.8. Положення про Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13.02.2014 року № 4584-VI райадміністрація здійснює контроль за недопущенням самовільного будівництва у районі. Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Згідно зі ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: -розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови; -розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів; -раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; -урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; -урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва. Відповідно до ст.376 ЦК України, нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо збудоване без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна не набуває права власності на нього. Та виходячи з аналізу вказаної норми ЦК України, обов'язок демонтажу самочинного будівництва лежить виключно на особі, яка здійснила це самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно з ч. 2 п. 1.4.6. Наказу «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затвердженого Державним комітетом V країни з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76, у разі, якщо самовільне перепланування або переобладнання приводить до погіршення технічного стану жилого будинку в цілому та порушуються права інших споживачів, роботи по проведенню приміщення до попереднього стану виконуються виконавцем послуг, питання відшкодування вартості цих робіт власником, наймачем (орендарем) жилого будинку, приміщення вирішується в судовому порядку. Крім того, реконструкція та будівництво в м. Одесі повинно здійснюватися відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням громадських інтересів. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача щодо демонтажу металевої огорожі, оскільки остання улаштована самовільно та з істотними порушеннями будівельних норм і правил чинного законодавства України. Відповідно до п. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі викладеного та

Outcome: approved