Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У квітні 2015 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] в якому просила: витребувати від відповідача належну їй частину земельної ділянки орієнтовною площею 0,0040Га; зобовязати відновити межі суміжних земельних ділянок по вул. 10 Лінія, 68 та 70 в м. Миколаєві у відповідності до межових знаків з урахуванням координат сумісних земельних ділянок та утриматися від порушення принципу добросусідства; стягнути на її користь 15000 грн. моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником житлового будинку по вул. 10 Лінія, 68 в м. Миколаєві, а відповідач власником житлового будинку по вул. 10 Лінія, 70 в м. Миколаєві, земельні ділянки межують між собою. Право власності на земельну ділянку площею 538 кв.м. під своїм будинком по вул. 10 Лінія, 68 в м. Миколаєві вона оформила свідоцтвом від 18 лютого 2014 р., але відповідач [PERSON] захопив належну їй частину земельної ділянки орієнтовною площею 0,0040 га. Представник відповідача заперечував проти позову, в обґрунтування своїх заперечень вказував на те, що позивачем не доведено порушень її прав з боку відповідача, експертиза по іншій цивільній справи навпаки встановила порушення з Боку [PERSON] меж суміжної земельної ділянки [PERSON], вважав позов безпідставним та таким що не підлягає задоволенню.. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.02.1984р., Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.02.2002р. позивачці на праві власності належить 7/12 частин домоволодіння № 68 по вул. 10 Лінія у м. Миколаєві, а 5/12 частин даного житлового будинку належить [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 08.05.2008р. було проведено реальний поділ житлового будинку та земельної ділянки по вул. 10 Лінія, 68 у м. Миколаєві, а також встановлений порядок користування земельною ділянкою за першим варіантом висновку додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 23.06.2006р. Судом встановлено, що позивачці належить земельна ділянка площею кадастровий номер 4810136900:04:070:0016 по вул. 10 Лінія, 68 в м. Миколаєві, на підставі свідоцтва про право власності від 18 лютого 2014 р. цільовим призначенням будівництв та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0538 га (а.с.18). До справи долучений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] (том. 1 а.с.136-211). Право власності на нерухоме майно по вул. 10 Лінія,68 в м. Миколаєві оформлено [PERSON] свідоцтвом про право власності від 03 грудня 2015 р. (том 1 а.с.213). Згідно Договору міни від 04.12.2006 р. у власність [PERSON] було передано житловий будинок № 70 по вул. 10 Лінія в м. Миколаєві, з відповідними господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до Рішення Миколаївської міської ради № 34/35 від 28.04.2009 р. [PERSON] було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 870 кв.м. за адресою м. Миколаїв, вул. 10 Лінія, 70. [PERSON] належить земельна ділянка площею 0.0870 га. за кадастровим номером 48101369000:04:070:0007, яка розташована в м. Миколаєві по вул. 10 Лінія, 70 на підставі державного акту ЯИ №142149 на право власності на земельну ділянку від 26 лютого 2010 р. Відповідно до матеріалів інвентаризаційних справ обєктів нерухомого майна, розміщених на земельній ділянці по вулиці 10 Лінія, «А», 18 станом на 20.08.1953 року були житлові будинки: недобудований будинок літ А-1 та добудований житловий будинок літ. Б-1. Відповідно до технічної інвентаризації від 16.12.1983 року на земельній ділянці по вулиці 10 Лінія, 68 за літ. Б розташована літня кухня. Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 68 по вулиці 10 Лінія в місті Миколаєві, житловий будинок літ. Б був реконструйований та на його фундаменті збудований житловий будинок літ. Ю. Згідно відповіді Управління Дергеокадастру у Миколаївському районі Миколаївської області від 30 березня 2016 р. зазначені земельні ділянки накладаються одна на одну, згідно даних національної кадастрової системи, виявити помилку, що призвела до накладання земельних ділянок не є можливим (том 1 а.с.237). Судом встановлено, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 4295-4297 від 18.11.2010 р., який знаходиться в матеріалах справи № 2/489/7/2013 року, двоповерхове будівництво літньої кухні літ. Б-1, яке належить [PERSON], розташоване на суміжній межі домоволодінь № 68 і № 70 по вул. 10-й Лінії в м. Миколаєві не відповідає таким будівельним нормам і правилам: п. 3.25 * ДБН360-92 ** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень "- Протипожежні розриви між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, слід приймати відповідно до протипожежних вимог, зазначеними в додатку 3.1, табл. 1 (не менше 6 м.). Для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до сусідньої межі ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни слід приймати не менше 1,0 м. Відповідно до Висновку додаткової комісійної судової будівельно-технічної експертизи № 3577-3578 від 05.08.2013 року, яка також міститься в матеріалах справи 2/489/7/2013 року, …існує порушення межі суміжного землекористування між земельними ділянками № 68 та № 70 по вул. 10-й Лінії у м. Миколаєві. Порушення межі сумісного землекористування з боку земельної ділянки № 68….. На межі сумісного землекористування збудований двоповерховий житловий будинок літ. Ю-2, який належить [PERSON]О…... За таких обставин [PERSON], при будівництві двоповерхової будівлі порушено вимоги ДБН щодо відстані між спорудами відповідно до вимог вогнестійкості. Як встановлено судом, 17.04.2012 рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], Миколаївської міської ради про визнання рішення суб'єкта владних повноважень, приватизації земельної ділянки та державного акту на земельну ділянку, відмовлено, оскільки позивачем не доведено факту порушення її права власності з боку відповідачів. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 02.08.2012 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.04.2012 залишено без змін. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.09.2013 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про знесення самочинної забудови та в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення порушень у користуванні земельною ділянкою, знесення самочинної забудови, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено. Судом встановлено, що твердження [PERSON] щодо порушення межі [PERSON] у бік належної її земельної ділянки (захоплення її частини) не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростувалися судовими будівельно-технічними експертизами, якими встановлено порушення межі зі сторони домоволодіння №68. Крім того не надано доказів того, що [PERSON] було самочинно встановлено на межі земельних ділянок №70 та №68 металеві опори, самочинно зведений сарай, металевий навіс. За клопотанням позивача, ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.05.2016 року призначена експертиза з питань землеустрою, виконання якої було доручено експертам Одеського НДІ судових експертиз. Відповідно до повідомлення № 2673/24 про неможливість надання висновку за матеріалами справи № 2/489/46/16 від 19.08.2016 року, матеріали справи були повернуті без виконання експертизи у звязку з тим, що до ОНДІСЕ не надійшли додаткові матеріали та доступ до обєкта не наданий. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.10.2016 року було повторно призначено експертизу з питань землеустрою, виконання якої було доручено експертам Одеського НДІ судових експертиз. Відповідно до повідомлення № 17-141/17-146 про неможливість надання висновку експертизи з питань землеустрою за матеріалами справи № 2/489/46/16 від 17.05.2017 року, матеріали справи були повернуті без виконання експертизи у звязку з тим, що експерту не були надані матеріали топографо-геодезичної зйомки та не було сплачено вартість проведення експертизи. Згідно ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.2\~ст.3 Конституції України\~- права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, держава відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави, держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки, усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.ч.1,4\~ст.41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1\~ст.55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані, або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно\~ст.78 ЗК України\~встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1\~ст.81 ЗК України\~набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (ст. 78 ЗК України). Згідно п «г» ч.1ст.\~91\~ЗК України власники земельних ділянок зобовязані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Відповідно до ст.\~152\~ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його правна землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Статтею 125\~ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації (в редакції до 2009 року). Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчувалося державними актами, форма яких затверджувалася Кабінетом Міністрів України. Згідно\~ст.22 Земельного кодексу України 1990 року, який діяв у час набуття права власності на земельні ділянки первісними власниками, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст.23 ЗК України 1990 року). Стаття 158 ЗК України 2001 року\~передбачає, що у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Відповідно до п.4 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України\~«Про практику\~застосування судами\~земельного законодавства\~при розгляді\~цивільних справ»\~від 16.04.2004\~року №7 згідно зі статтею 158\~ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі. Згідно ст. ст. 106,107 ЗК України 2001 року\~власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Твердження [PERSON] щодо порушення межі [PERSON] в бік належної їй земельної ділянки (захоплення частини), та відповідно вимоги в частині відновлення межі сумісних земельних ділянок по вул. 10 Лінія, 68 та вул. 10 Лінія, 70 у відповідності до межових знаків з урахуванням координат сумісних земельних ділянок та утримання від порушення принципу добросусідства не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та спростовуються судовими будівельно - технічними експертизами, які були дослідженні в цивільній справі № 2/489/7/13, та якими встановлено порушення межі зі сторони домоволодіння № 68, тобто з боку [PERSON], а також вище перерахованими судовими рішеннями, які є обов'язковими у відповідності до ст.18 ЦПК України та обставини, встановленні рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у частині витребування від відповідача належну частину земельної ділянки [PERSON] та щодо зобовязання відновити межі суміжних земельних ділянок по вул. 10 Лінія, 68 та 70 в м. Миколаєві та утримання від порушення принципу добросусідства. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача у розмірі 15000,00 грн., суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні, оскільки вони є похідними від первісних вимог про порушене право позивача, що не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Зважаючи на викладене, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Вимоги про розподіл судових витрат позивачем не ставилось, тому витрати повязані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed