Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду до відповідача, з урахуванням уточнених вимог, в яких просить визнати за нею та її малолітніми дітьми, а саме сином [PERSON], [INFO], та сином [PERSON], [INFO] право користування житловим приміщенням у квартирі -[ADDRESS] та вселити її та її малолітніх дітей , а саме сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], у вказану квартиру; усунути перешкоди користування квартирою - [ADDRESS]; визнати за нею - [PERSON] та її дітьми право користування кімнатою №2, яка згідно з плану квартири - [ADDRESS] має загальну площу, 17,3 кв.м., виконання такого рішення покласти на відділ державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову, покликається на те, що 13.11.2004 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON]. За час шлюбу у них народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO], який вчиться в другому класі Дрогобицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня №17 (м. Дрогобич вул. Самбірська, 70), а [INFO] народився син [PERSON], який ходить на даний час у дитячий садок. До цього часу вони з відповідачем проживали в одній квартирі, але в різних кімнатах. Відповідач починаючи з 28.11.2014 року почав перешкоджати їй разом з малолітніми дітьми проживати у вказаній квартирі : поміняв замки на вхідних дверях, в квартиру не впускає, ні її, ні малолітніх дітей, незважаючи на те, що в квартирі знаходиться все її майно та одяг дітей, підручники та зошити. За допомогою вона зверталась з письмовою заявою до начальника Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області полковника міліції А.І. Біласа. На яку отримала відповідь, що відповідачу винесено офіційне попередження щодо недопустимості вчинення ним насильства у сім»ї в майбутньому. Відповідач в нетверезому стані приходить до дому, може в ночі розбудити її та дітей і вимагає, щоб вони перейшли спати в іншу кімнату. На наступний день обвинувачує її та дітей, що вони перейшли спати без його відома в цю кімнату та примушує їх повертатись спати в іншу кімнату. Діти не висипаються, плачуть, бояться відповідача. Відповідач продовжує перешкоджати їй та її малолітніми дітям користуватись житловим приміщенням, зокрема не дає можливості готувати їсти дітям, не дає їй та дітям заходити на кухню, перешкоджає користуватись газовою плитою, шляхом відключення газу, не дає можливості прати особисті речі, які належать їй та дітям; відключає гарячу воду, що унеможливлює купання малолітніх дітей. У зв'язку з чим вона змушена тимчасово проживати разом з малолітніми дітьми у своїх знайомих, позаяк іншого житла вони не мають. В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Андренко В.І. позов підтримали та дали пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в позовній заяві. Позивачка пояснила, що на даний час проживає у матері у Городоцькому районі, що створює їй масу незручностей, так як діти проходять навчання в м. Дрогобичі. Позов просили задоволити. Відповідач та його представник [PERSON] позову не визнали, у позові просили відмовити. Відповідач пояснив, що жодним чином не чинить дітям перешкод у користування спірним житлом, не виселяв, не виганяв їх звідти. Поряд з цим, відповідачка з власної волі покинула спірне житло, з відповідачкою вони розлучені, і на даний момент така проживає з іншим чоловіком, а у нього є інша жінка. Тому він не бажає, щоб відповідачка поживала у спірному житлі. В той час, коли він їздив на заробітки, пересилав позивачці кошти, вона зраджувала йому у подружній вірності. Разом з тим, позивачка також була на заробітках у Польщі, і протягом 2,5 місяців він сам доглядав за дітьми. Представник органу опіки та піклування Дрогобицької міської ради - Павловська О.В. просила врахувати інтереси дітей, та визнати право користування за такими спірним житловим приміщення. Представник третьої особи КП «ЖЕО» Дрогобицької міської ради у судове засідання не з»явився. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували з 13.11.2004 року у зареєстрованому шлюбі (а.с.4) до 20.04.2015 року, в якому у них народилося двоє дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.5-6). На підставі договору дарування від 07.12.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] належить квартира [ADDRESS], загальною площею 47,2 кв.м. (а.с. 33, 53). За вимогою суду, Комунальним підприємством Житлово-експлуатаційного об'єднання Дрогобицької міської ради надано відповідь від 02.04.2015 року №214 про те, що працівники підприємства неодноразово здійснювали вихід за адресою [ADDRESS], з метою встановлення осіб, які проживають за такою адресою, з реєстрацією чи без такої, однак жодної інформації не було здобуто, оскільки двері квартири постійно зачинені. Зі слів сусідів, за даною адресою ніхто не проживає (а.с.60). Як вбачається з відповіді Дрогобицького МВ ГУ ДМС України від 25.12.2014 року №2777, та відповідними адресними довідками по [ADDRESS] прописані [PERSON], [PERSON] (а.с.7) з дитиною [PERSON] (а.с.21-23), а [PERSON] за даними діючої та архівної картотеки Дрогобицького МВ не значиться (а.с.24). Згідно з довідки Дрогобицької загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №17 від 05.12. №240, вбачається, що [PERSON] є учнем 2-А класу ЗОШ №17, м. Дрогобич у Львівської області (а.с.8). За довідкою дошкільного навчального закладу №15 «Лелеченька» загальноосвітнього розвитку №45 від 17.12.2014 року [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад №15 «Лелеченька» з 09.08.2013 року по даний час (а.с.10) Предметом спору в даній справі є захист права на проживання позивача та малолітніх дітей в квартирі відповідача, усунення перешкод в користування в спірній квартирі та їх вселення. Право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Виходячи з досліджених у судовому засіданні доказів та пояснень сторін, між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, що неоспорюється сторонами. Разом з тим, таке стверджується відповіддю ГУ МВС України у Львівській області №18253, від 12.12.2014 про те, що в ході перевірки [PERSON] було винесено офіційне попередження щодо недопустимості вчинення ним насильства у сім»ї у майбутньому. Фактично сторони наміру спільно проживати не мають, та таке на думку суду є неможливим через вкрай напруженні відносини між сторонами, що проявилось при розгляді справи, враховуючи незначну площу квартири, те, що позивачка фактично обрала для себе та дітей інше місце проживання. Крім цього, суд приймає до уваги покази свідків : [PERSON], яка суду пояснила, що є сусідкою сторін, вона неодноразово втручалась у їхні відносини. [PERSON] випивав, бив [PERSON], виганяв її, діти плакали. [PERSON] не допускає [PERSON] до квартири, поміняв замки, позивачка не вивозила свої речі, діти проживають разом з матір'ю з народження. [PERSON], яка суду пояснила, що є сусідкою по площі для сторін, за час їх сумісного проживання були присутні скандали, бійки, крик дітей. Відомо, що у [PERSON] появилася інша жінка. Відповідач зловживає алкогольними напоями. Зі слів сусідів, їй відомо, що відповідач виганяв дітей з квартири. [PERSON], яка суду пояснила, що є подругою для позивачки [PERSON]. [PERSON] постійно знущався з позивачки, виганяв її з квартири, і така була змушена проживати в неї. Відомо, що речі позивачки і дітей залишились ще у квартирі відповідача. [PERSON], яка суду пояснила, що є хрещеною мамою для старшого сина сторін. Була свідком скандалів між сторонами, [PERSON] часто бив [PERSON], випивав. Відомо, що він поміняв замки і не допускає [PERSON] до житла. Однак покази свідків не містять доказів, які б свідчили про порядок виселення, вселення, наявність перешкод, домовленість сторін щодо проживання у квартирі. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Частинами 1, 2, 4 ст. 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. В п.15 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Припинення шлюбних відносин між сторонами, фактично спонукає до зміни умов найму жилого приміщення, яке регулюється ст. 104 Житлового Кодексу Української РСР. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А відповідно до ч. 4 ст. 337 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Згідно зі ст.107 ЖК України, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином, з урахуванням положень ст.107 ЖК України, позивач, здійснивши вибуття на проживання до іншого приміщення втратила право користування житловим приміщенням. Разом з тим, права власника є привілеюючими, на відміну від інших осіб власник має монопольне право здійснювати правомочності, незалежно від волі інших осіб. Посилання позивачки на те, що вказане приміщення є єдиними місцем проживання відхиляються судом, оскільки вона має на даний момент інше місце проживання, відповідно і право користування іншим житлом. Більше того, не спростувала таке, не надала доказів того, що у її власності, володінні, користуванні, розпорядженні находиться чи не знаходиться будь-яке майно. Поряд з цим, твердження позивачки про те, що відповідач перешкоджав їй повноцінно користуватись комунальними послугами, закривав доступ до таких, судом не може братися до уваги як належний доказ, адже відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доводи відповідачки ґрунтуються лише на словах. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України). Покликання позивачки про те, що вона була змушена покинути спірне житло, з такого її вигнав відповідач є суперечливими, оскільки така ствердила, що наміру з ним проживати не має, однак стверджує своє право на спірне житло. Від так, правових підстав для вселення, усунення перешкод та визнання права користування такою особисто позивачки у квартиру належну відповідачу на праві особистої приватної власності не вбачається за даних підстав позову. Поряд з цим, суд враховує позицію, що відповідач не заперечує проти того, щоб їхні спільні діти користувались спірним житлом. Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, що стороною позички також не враховано. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно з Конвенцією про права дитини Організації Об'єднаних Націй, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, статті 3, в усіх діях що до дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд з врахуванням наведеного та на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, те, що діти сторін з народження мешкали у спірній квартирі, а відтак суд приходить до висновку, що вони мають право на проживання у спірній квартирі, оскільки покинули житло за бажанням матері -позивачки, тобто їх поведінка носила вимушений характер, а їхні права повинні бути поновленими шляхом визнання право користування спірним житловим приміщенням; що стосується вимог про їх вселення та усунення перешкод у користуванні спірним житлом то такі є передчасними, оскільки як встановлено, що їх не було виселено, відповідач перешкод не чинить. Разом з тим, суд враховує те, що позивачка вселилась у спірну квартиру як член сім»ї відповідача, фактично не набула самостійного права користування такою, вибувши на інше місце проживання, втратила право користування спірним житлом, таким чином її вимоги про усунення перешкод в користуванні вказаним житлом, визнання права користування, вселення не підлягають до задоволення. Разом з тим, суд не знаходить підстави для вимоги позивачки зобов'язання виконання такого рішення відділом державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, оскільки є передчасними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed