Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона, згідно договору купівлі-продажу від 05.07.2016 року, придбала житловий будинок у відповідача , який розташований за адресою: [ADDRESS]. Станом на 23.12.2016 року [PERSON] не знялась з реєстраційного обліку, але виїхала за межі області та місце її проживання не відоме. Позивач сплачує вартість комунальних послуг з урахуванням зареєстрованого відповідача, та не має можливості розпоряджатися своїм майном. Просить суд усунути перешкоди в користуванні будинком, скасувати реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, просила суд визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], та розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позову наполягає. Відповідач у судове засідання не з'явилась, була належним чином повідомлена про день, місце та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомила. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, яки й означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №468 від 05.07.2016 року, будинок [ADDRESS] належить [PERSON], який вона придбала у [PERSON] (а.с.6-8). Відповідно до п.3.4 зазначеного договору [PERSON] була зобов'язана знятися з реєстраційного обліку за місцезнаходженням відчужуваного майна в строк до 09.07.2016 року. Згідно довідки Веселівської сільської ради №3228 від 21.12.2016 року(а.с.12) та копії домової книги (а.с.13-14), [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS], але фактично не проживає. Даний факт порушує права [PERSON], як власника будинку., оскільки вона сплачує комунальні послуги з урахуванням зареєстрованих осіб, та позбавляє позивачів можливість розпоряджатися своєю власністю. Громадянин має бути зареєстрований за місцем свого фактичного проживання, тобто вказане житло перестало для відповідачів бути місцем проживання. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Виникнення права особи на користування житлом та обсяг, цих прав залежить від наявності у особи, із згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника законодавством не передбачено. Право відповідача, який не є власником будинку, на користування ним були похідними від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача. Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій позивач позбавлений охоронюваного законом права користування житловим будинком. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ч. 2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 7, 11 ЗУ „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Суд вважає, що оскільки відповідач не має ніяких юридичних прав на належний позивачу будинок і безпідставно перешкоджає у здійснені ним законного права на володіння, користування та розпорядження будинком, тому суд вважає за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі ст.ст. 319, 321, 386, 391, ЦК України,

Outcome: approved