Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, порушує питання про визнання за нею в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] матері [PERSON] права власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] та присадибну земельну ділянку площею 0,36 га, як обов'язкову частку в спадщині, оскільки на момент смерті матері знаходилася на пенсії, а отже була непрацездатною. В суді представник позивачки просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 травня 2015 року, яке набрало законної сили, право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS] визнано за відповідачем. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] (мати позивачки та відповідача). За життя [PERSON] склала заповіт від 23 грудня 2009 року, посвідчений головою Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області Кальченко Н.В., яким заповіла [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] та присадибну ділянку площею 0,36 га за цією ж адресою. [PERSON] прийняв спадщину за заповітом шляхом подачі 5 вересня 2013 року заяви до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області. Позивачка 11 вересня 2013 року також звернулась до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою про прийняття спадщини за законом. Постановою державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Загвоздіної А.М. [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 травня 2015 року позов [PERSON] задоволено та визнано за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS]. Вказане рішення суду набрало законної сили 29 вересня 2016 року згідно ухвали Апеляційного суду Київської області. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 листопада 2016 року за [PERSON] на підставі вказаного рішення суду зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Земельна ділянка площею 0,36 га знаходиться під будинком і складає з ним цілісний об'єкт нерухомості згідно вимог ст. 120 ЗК України та правової позиції ВСУ у справі №6-253ск16 від 13 квітня 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України. Згідно ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Вимоги позову на думку суду не відповідають принципу правової визначеності і праву на справедливий судовий розгляд. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили за відповідачем визнано право власності на спірний будинок, підстав для застосування положень ст. 1241 ЦК України та перерозподілу складу спадщини немає. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточного характеру судового рішення. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення. Принцип правової визначеності вимагає, що при розгляді будь-яких справ суди не повинні ставити під сумнів законність ухвалених судових рішень, які набрали законної сили. Крім того, позивачка була залучена до участі в розгляді справи за позовом [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно як третя особа, однак самостійних вимог щодо предмету спору згідно вимог с. 34 ЦПК України не заявляла. Підсумовуючи викладене суд вважає, що поданий позов є необґрунтованим і недоведеним, порушених прав позивачки, які б підлягали захисту, судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed