Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обгрунтування позовних вимог щодо розірвання шлюбу вказала, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 25.11.2006 року, проте на даний час вони з чоловіком разом не проживають, спільного господарства не ведуть протягом чотирьох років. Припинення шлюбних стосунків сталося через постійні непорозуміння та різні погляди на сімейне життя. Зазначила, що від шлюбу з відповідачем вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], на його утримання просила стягувати з відповідача аліменти в розмірі ? частини всіх видів доходів щомісячно до досягнення ним повноліття. Вказала, що дитина проживає з нею, а батько добровільно кошти на утримання сина не надає. Позивач в судовому засіданні 05.06.2014 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позові, просила його задоволити. Відповідач в судовому засіданні 05.06.2014 року позов визнав, не заперечував проти його задоволення, попередньо подані ним заперечення проти позову просив не враховувати. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 25.11.2006 року, актовий запис №2397 (а.с. 4). Судом встановлено, що подружжя разом не проживає протягом чотирьох років, сім'я фактично розпалась, подружжя не підтримує шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, оскільки ні позивач, ні відповідач не бажають зберегти шлюб, суд вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками цього обов'язку визначаються за домовленістю між батьками. Домовленість сторін щодо виконання цього обов'язку відсутня. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються від дня пред'явлення позову. Оскільки відповідач визнав позов в частині стягнення аліментів, суд задовольняє вимогу позивача про стягнення аліментів в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved