Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

У зазначеному позові позивач [PERSON], посилається на те, що згідно вироку Лисичанського міського суду від 30.08.2013р., з відповідача [PERSON] на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди було стягнуто 190992грн., сума матеріальної шкоди ухвалою апеляційного суду Луганської області від 17.12.2013р., була зменшена до 112 125грн. На виконання ухвали суду державним виконавцем Лисичанського МУЮ було відкрите виконавче провадження та накладено арешт на майно відповідача [PERSON]: автомобілі [NUMBER] та VOLKSWAGEN PASSAT державний номер [NUMBER], які були вилучені та передані позивачу на відповідальне зберігання разом з документами та ключами. В подальшому, в ході здійснення виконавчого провадження, між позивачем та відповідачем [PERSON] була досягнута домовленість про те, що останній в рахунок відшкодування шкоди передасть позивачу обидва вище зазначені транспортні засоби у зв»язку з чим виконавче провадження за заявою представника позивача було закрите та знятий арешт з майна відповідача. Після зняття арешту з майна відповідача, знявши транспортні засоби з реєстрації, які на той час і зараз знаходяться у позивача, відповідач відмовився переоформити їх на ім»я позивача та продав їх відповідачці [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком від 22.10.2014р., виданих ТОВ «Східукрторг» в особі філії №3 у м. Лисичанськ, у позовній заяві [PERSON] посилаючись на незаконність продажу транспортних засобів, а саме на те, що на день продажу автомобілів, вони були під арештом, і ці автомобілі були відсутні у відповідача, просить суд визнати недійсними договір куплі-продажу автомобіля [NUMBER] та автомобіля [NUMBER], оформлений ТОВ «Східукрторг» в особі філії №3 у м. Лисичанськ, згідно довідок-рахунку від 22.10.2014р., відповідно серія ВІА № 665504 та ВІА № 665503. У зустрічному позові позивачка [PERSON] до [PERSON], посилаючись на те, що вона на законних підставах 22.10.2014р. купила у [PERSON] автомобілі: [NUMBER] та автомобіль [NUMBER], але не може ними користуватись через те, що данні автомобілі утримує у себе відповідач, просить суд визнати за нею право власності на ці автомобілі та зобов»язати відповідача передати їх їй. Сторони по справі: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, але за участі їх представників. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, позов підтримав, зустрічний позов не визнав. Представник позивачки [PERSON] за зустрічним позовом, позов [PERSON] не визнав, зустрічний позов підтримав. Представник відповідача ТОВ «Східукрторг» в особі філії №3 у м. Лисичанськ, позов [PERSON] не визнала, пояснивши, що ніяких заборон, щодо оформлення купівлі-продажу автомобілів не було. Суд вислухавши пояснення сторін, вивчивши надані сторонами письмові матеріали справи, вважає що позов [PERSON] задоволенню не підлягає за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З пояснень представників сторін та довідок-рахунків, судом встановлено, що 22.10.2014р. між відповідачами по справі, [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу автомобілів: [NUMBER] та автомобіль [NUMBER], ці обставини ніким не оспорювались і додатковому доказуванню не підлягають. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вказаний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме, що продані автомобілі не були передані покупцеві, тому на підставі ст.. 215 ЦК України, такий договір є недійсним. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У своєму позові про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів укладених 22.10.2014р., між [PERSON] та [PERSON], позивач вказав, що він є заінтересованою особою, оскільки ці автомобілі, входять до переліку майна, на яке 27.01.2014р., державним виконавцем накладено арешт та внесено до акту опису майна [PERSON], який є боржником перед ним за вироком Лисичанського міського суду від 30.08.2013р., про стягнення на його користь грошових коштів у сумі 190992грн. З даним ствердженням суд погодитись не може з наступних підстав. Згідно з роз»ясненнями, наданими в п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. З матеріалів справи вбачається, що вироком Лисичанського міського суду від 30.08.2013р., який ухвалою апеляційного суду Луганської області було змінено, з відповідача [PERSON] було стягнуто на користь позивача матеріальна шкода у сумі 112 125грн. Під час примусового виконання зазначеного рішення, державним виконавцем було накладено арешт на вище зазначені автомобілі ( л.с.6-8) після чого представник позивача надав заяву до державної виконавчої служби, про закриття виконавчого провадження у зв»язку з повним виконанням рішення суду (л.с.34), виконавче провадження було закінчено та майно відповідача було звільнено з під арешту ( 35,36). Постановами в.о. начальника ВДВС Лисичанського МУЮ від 08.10.2014р., постанови про закінчення виконавчого провадження та звільнення майна відповідача з під арешту були скасовані та відновлене виконавче провадження та накладено арешт на майно відповідача (л.с.38-42). Вище зазначені постанови за рішенням суду від 16.02.2015р., були визнанні не законними та скасовані ( л.с.43-44). Крім цього, ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України, від 07.10.2015р., вирок Лисичанського міського суду від 30.08.2013р. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22.01.2015р., що до [PERSON] було скасовано, та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, який ще не закінчено ( л.с. 46-49, 62), у зв»язку з чим виконавчий лист було повернено, виконавче провадження закінчено та звільнено майно відповідача з під арешту ( л.с.50-52). Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи всі вище зазначені обставини, суд приходить до висновку, що спірні договора купівлі- продажу автомобілів не порушують будь-які майнові права або інтереси позивача [PERSON] Посилання позивача, що сторонами під час укладення договорів не було погоджено його істотні умови, зокрема не було здійснено акту-прийому передачі майна, не було прийнято на комісію транспортні засоби, не перевірені їх технічний стан, не проведено їх оцінки, на думку суду не заслуговують на увагу, так як при укладені договорів були надані документи які посвідчують власника цих транспортних засобів, та їх індивідуальні ознаки і жодна із сторін договору не заперечує його дійсності. Таким чином суд приходить до висновку, що під час укладення спірних договорів сторони дійшли згоди, щодо його всіх істотних умов, тому підстав визнавати їх недійсними не має, тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Що до вимог за зустрічним позовом [PERSON], суд зазначає наступне. Як зазначено судом вище, підстав для визнання договорів купівлі-продажу автомобілів суд не вбачає. Крім того, як вбачається з свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та довідки, з 22.10.2014р., [PERSON] є власником автомобілів [NUMBER] та автомобіля [NUMBER], право на яких не визнається та оспорюється [PERSON], у вище зазначений спосіб. Частиною першою статті 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В зв"язку з чим, позивач відповідно до ст..317 ЦК має право користуватися, та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а так як встановлено у судовому засіданні відповідач [PERSON], перешкоджає їй у здійсненні цього права, шляхом його утримання, вона на підставі ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення цих перешкод. Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи всі вище зазначені обставини, суд вважає позов [PERSON], обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи справу таким чином, суд у відповідності до ст.. 88 ЦПК вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], судові витрати у вигляді судового збору, які вона сплатила при поданні позову у сумі 487.20грн. На підставі викладеного, ст. ст. 317, 391, 392, 655 ЦК України,

Outcome: approved