Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить суд надати їй дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON] на виїзд за межі України до Ізраїлю та інших країн до досягнення нею повноліття. Позов мотивований тим, що з 08.06.2002 року позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2014 року розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю та знаходиться на повному її утриманні. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. В добровільному порядку відповідач згоди на виїзд дитини за межі України не надає, що унеможливлює направлення [PERSON] на навчання до Ізраїлю. Для отримання дозволу виїзду дитини за кордон без згоди батька позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. В судове засідання позивач [PERSON]О та її представник [PERSON] не з'явилися, представник позивача [PERSON] надав до суду заяву, в якій зазначив, що [PERSON] до теперішнього часу відмовляється спілкуватись з дочкою та колишньою дружиною та відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон. В наслідок психічної хвороби [PERSON]: шизофренія, параноїдна форма, безперервний тип перебігу. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, розгляд справи просив провести у відсутність представника позивача. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність, при винесенні рішення просила врахувати та захистити інтереси дитини. Служба у справах дітей Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області до судового засідання не зявилась, проте подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. При вирішені вказаного спору поклались на думку суду. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заяв та заперечень від відповідача до суду не надходило.За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Суд дослідивши матеріали справи, вивчивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що в задоволенні позову належить відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що 08.06.2002 року позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.10.2014 року розірвано (а.с.7). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю (а.с. 5). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2014 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно (а.с. 6). Відповідно до листа Служби у справах дітей Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області № 01-33/442 від 05.09.2015 року, 11.08.2016 року спеціалістами служби у справах дітей були обстежені умови проживання малолітньої [PERSON] [PERSON] проживання добрі: в будинку чисто, затишно. Кімнати повністю умебльовані є необхідні побутові прилади, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 11.08.2016 року. Дівчинка дуже любить та поважає маму та бабусю. Стосунки між ними доброзичливі. Мати має намір проживати та працювати в Ізраїлі, щоб забезпечити достойне майбутнє своїй дитині. Зі слів дитини батько її життям не цікавиться, участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не допомагає. Суд відповідно ждо ст. 59 ЦПК України критично відноситься до інформації КЗ " Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. [PERSON]", як до недостовірного доказу, отриманого в супереч вимог ст. 6 Закону України " Про психіатричну допомогу". Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що правові відносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України, Конвенцією ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959, а також Законом України «Про охорону дитинства» щодо участі батьків у вихованні та розвитку дітей, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами та доповненнями) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» щодо виїзду дітей за кордон. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 151 СК України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Ст.152 СК України, передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Ст. 154 СК України встановлює право батьків звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Отже позивач має право н звернення до суду захистом інтересів дитини та зобов"язана дотримуватися норм права що до прав батька на виховання дитини . Згідно зі ст. 53 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Отже відповідач має право на необмежене спілкування з дитино. Позивач та її предстваник не надали суду доказів наявності випадків, обмеження права відповідача на спілкуання з дочкою. Тому суд відхиляє посилання позивача та її представника на небажання батька бачитись з дитиною, приймати участь у її вихованні та утриманні. Згідност. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно до ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні. Звертаючись до суду з позовом про надання дозволу на виїзд дититини за кордон [PERSON] не зазначає як і у який спосіб позивач забезпечує можливість батька спілкуватися з непонолітньою дитиною. Відповідно до ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Про те в позові [PERSON] не вказує де неповнолітня особа буде навчатися, в яких умовах проживати, хто і у який спосіб буде забезпечкувати утримання [PERSON] в державі Ізраїль. Відповідно до Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Суть Конвенції полягає у тому, що один із батьків не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного місця проживання. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Проте позивач в пощові не надала доказів можливості створення дочці належних умов проживанняза кордоном. Відповідно до ст. 7 СК України суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини. В супереч вимог ст. 171 СК України, суд немав змоги вислухати думку неповнолітньої [PERSON] [INFO] про її ставлення до вирішуваного спору, оскільки дитина мешкає в Кіровоградській області . Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Про те за відсутності документів, що свідчать про створення позивачем дитині належних умов проживання в державі Ізраїль, забезпечення матеріально, житлом, медичним доглядом, можливості безперешкодного спілкування з батьком, тощо.,- суд позбавлений можливості прийняття такого рішення. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (із змінами та доповненнями) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд звертає увагу позивача на те, що вивезення дитини за кордон до іншої країни без зазначення конкретного часу перебування, мети виїзду та місця перебування без надання згоди батьком, чинним законодавством не передбачено і суперечить нормам матеріального права, якими визначено рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини. Визначення у рішенні суду при наданні дозволу на виїзд дитини за кордон держави прямування і відповідного часового проміжку перебування у цій державі є обов'язковим, оскільки це є додатковою гарантією повернення дитини до держави її постійного місця проживання. Надання за рішенням суду дозволу на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька в майбутньому суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, що фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що в задоволення позову [PERSON] до [PERSON] за участю третіх осіб які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Олександрівської районної державної адміністрації Кіровоградської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон слід відмовити. Згідност. 88 ЦПК Українисудові витрати слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed