Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

У липні 2020 року представник позивача Меланчук І.В., в інтересах [PERSON] , [INFO] , звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача грошове відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позову вказав, що позивач в період часу з 10.02.2003 року по 01.05.2003 року та з 14.10.2003 року по 13.12.2019 року перебуваючи в трудових відносинах з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», працюючи на різних посадах, виконував комплекс робіт в підземних умовах, які характеризувались важкою фізичною працею, запиленістю повітря робочої зони, що перевищувала гранично допустиму концентрацію. Зазначив, що внаслідок тривалої дії на організм вказаних шкідливих виробничих чинників позивачем отримано хронічні професійні захворювання: «хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії., група В, ЛН першого-другого ступеня» та «радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8, рецидивуючий перебіг на фоні полісегментарної дископатії з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язо-тонічним і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів». Поряд з цим, вказав, що зазначені шкідливі фактори мали місце з вини відповідача, який порушив законодавство в сфері охорони праці - не створив безпечні і нешкідливі умови праці для своїх працівників. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням 22.06.2020 року позивач вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого позивачу у зв`язку з професійними захворюваннями встановлено втрату професійної працездатності в ступені 65% та третю групу інвалідності, визначена потреба в забезпеченні позивача санаторно-курортним лікуванням, медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення. Вказав, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає в неможливості повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, реалізовувати свої звички та бажання, професійні захворювання супроводжуються постійним відчуттям болю, необхідністю проходження лікування. Зазначив, що вказані негативні явища призводять до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту отримання професійного захворювання та втрати працездатності. Позивач оцінив завдану йому моральну шкоду в сумі 306 995 грн., вважаючи, що дану шкоду слід відшкодувати за рахунок роботодавця, який не виконав покладений на нього законодавством обов`язок по створенню нешкідливих умов праці. 31 липня 2020 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами на 31.08.2020 року. Відповідач скористався правом надання відзиву. Представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що виникнення професійного захворювання у відповідача обумовлене тривалою роботою позивача в шкідливих умовах, що залежало безпосередньо від бажання самого позивача. Зазначив, що позивачем не доведено факт спричинення позивачу моральної шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, не доведено вини відповідача в заподіянні шкоди. Вказав, що заявлений розмір моральної шкоди належним чином не обґрунтований та не доведений, не відповідає обставинам справи. Відповідь на відзив позивачем та його представником не надавалась Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , в період часу з 10.02.2003 року по 10.05.2003 року, з 14.10.2003 року по 13.12.2019 року працював на посаді підземного прохідника в шахті імені Леніна (на теперішній час шахта «Тернова») ВАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником прав та обов`язків якого являється відповідач, Публічне акціонерне товариство "Криворізький залізорудний комбінат», що підтверджується відомостями внесеними до трудової книжки позивача. Позивач в період перебування в трудових відносинах з відповідачем в межах виконання покладених на нього трудових обов`язків виконував роботи, які характеризувались фізичним перенавантаженням, запиленістю повітря робочого простору, що перевищувала гранично допустиму концентрацію з причин порушення нормативного провітрювання робочих місць (п.17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21.05.2020 року) . Згідно відомостей встановлених компетентною комісією та викладених в Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21.05.2020 року у позивача у віці 46 років виявлено хронічні професійні захворювання: «хронічне обструктивне захворювання легень (пиловий бронхіт), група В, ЛН першого-другого ст.», «радикулопатія попереково-крижова L5, S1 та шийна С6, С7, С8, рецидивуючий перебіг на фоні полісегментарної дископатії з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим, м`язо-тонічним і периферичним нейросудинним синдромами з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів». Відповідно до п. 18 акту Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 21.05.2020 року причиною виникнення професійного хронічного захворювання у позивача є робота в умовах фізичного перенавантаження та дія на організм позивача пилу переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони, концентрація якого перевищувала гранично-допустиму в 1,95 рази. Внаслідок отриманих професійних захворювань 22.06.2020 року позивач первинно пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого йому визначено ступінь втрати професійної працездатності 65%, з яких 45% - по радикулопатії, 20% - по хронічному обструктивному захворюванню легень, а також встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, визначено необхідність забезпечення санаторно-курортним лікуванням, медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги», до довідки серії 12ААА № 079087. 31.10.2011 року позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого йому визначено втрату професійної працездатності в ступені 25% у зв`язку з професійними захворюваннями, починаючи з 01.09.2011 р. і безстроково, визначена необхідність у медикаментозному лікуванні, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, серії 10 ААА №003553, виданою на ім`я позивача. Згідно медичної документації наявної в матеріалах справи, захворювання позивача характеризується неодноразовим проходженнями курсів лікування з приводу професійних захворювань, однак після проходження лікування стан позивача суттєво не покращувався, при направлені до медичних закладів знаходили своє підтвердження скарги позивача на больові відчуття, задишку та інші негативні наслідки захворювань. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У відповідності зі ст. ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які полягають в обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, призводять до відчуття болю та завдають незручностей позивачу у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, систематичної потреби в отриманні лікування. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Матеріали справи чітко доводять, що вказані негативні явища мають місце в житті позивача у зв`язку із отриманими професійними захворюваннями, які призвели до довготривалої втрати позивачем професійної працездатності в ступені 65 %, стали причиною погіршення функцій органів дихання, функцій опорно-рухового апарату, необхідності проходження лікування, призводять до перенесення позивачем больових відчуттів, а тому суд приходить до висновку про те, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійних захворювань, які об`єктивно призводять до моральних страждань та зменшення благ, які позивач мав до моменту втрати працездатності. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що отримав професійне захворювання. Оцінюючи доводи сторін, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, потребу в медикаментозному лікуванні, факт роботи позивача в шкідливих умовах виключно на підприємстві, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір компенсації за спричинену моральну шкоду, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування у сумі 130 000 (сто тридцять тис.) грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1300 грн.

Outcome: partial