Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення та встановлення порядку користування квартирою, мотивуючи свої вимоги тим, що згідно свідоцтва про право власності від 07.05.1999 року квартира [ADDRESS] в м. Вінниці належала на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON] померла [INFO] року і її частину спадкової квартири фактично успадкували [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO] року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.09.2014 року позивачці в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] року батька [PERSON] належить ? частка вище зазначено квартири, позивачка зареєструвала своє право власності належним чином, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2014 року № 26461422. Спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] є відповідачка по справі [PERSON], остання змінила у квартирі вхідний замок, через що позивачка не має можливості користуватися своєю власністю і проживати в квартирі. Просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом вселення та встановити порядок користування квартирою. [PERSON] в свою чергу звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про скасування свідоцтв про право на спадщину, припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер [PERSON], 22.08.2013 року останнім було складено заповіт на користь [PERSON], відповідно до якого вона є єдиною спадкоємицею після його смерті. 08.06.2012 року та 05.09.2014 року державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких [PERSON] разом з [PERSON] набули права на спадщину після смерті батька [PERSON] по ? частці належного останньому майна кожен. [PERSON] набула право власності на ? квартири, проте частки [PERSON] та [PERSON] вказані у свідоцтвах про право на спадщину не відповідають дійсності. [PERSON] прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових справ після смерті своєї дружини [PERSON] Даний висновок нотаріуса не відповідає дійсності, оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.02.2011 року [PERSON] з 01.01.2008 року вважається безвісно відсутнім, тому він не може вважатися таким, що постійно проживав зі спадкодавецею [PERSON] Отже після смерті [PERSON] спадковим майном є лише належна йому 1/3 частка квартири, тому відповідно 1/3 частки повинна ділитися між [PERSON] та [PERSON] по ? частці. Відповідно [PERSON] фактично має право не на ? частку квартири, а на 1/6 частку квартири. Просила суд скасувати свідоцтво про право на спадщину, припинити право на частку в спільному майні, визнати право власності. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2015 року позовні заяви об'єднані в одне провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2015 року залучено за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про скасування свідоцтва про право на спадщину, припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Третю Вінницьку державну нотаріальну контору. Будучи присутньою в судових засіданнях [PERSON] позовні вимоги підтримала, за обставин, викладених в позові, просить суд їх задовольнити. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. Зазначив, що вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 100% спірної квартири є безпідставними, оскільки остання не є співвласником квартири і не оформила відповідне свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом в нотаріальній конторі після смерті [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог позивача, просила відмовити у їх задоволенні, при цьому просила зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, за обставин, викладених в ньому. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог позивача, просив відмовити у їх задоволенні, при цьому просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Зазначив, що якби нотаріус витребувала довідку про склад сім'ї [PERSON] на день її смерті, то було б встановлено, що [PERSON] вважався безвісно відсутнім з 01.01.2008 року за Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.02.2011 року і прийняти спадщину не міг, а відповідно права на дану спадщину не набув. Представник третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Третьої Вінницької державної нотаріальної контори нотаріус Ковальська Л.В. в судовому засіданні зазначила, що її дії є правомірними та грунтуються на вимогах закогу, зокрема Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Законом «Про нотаріат» та ЦК України. Вважає первинний позов обгрунтованим, а в зустрічному -просить відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а зустрічний позов [PERSON] не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 07.05.1999 року квартира [ADDRESS] в м. Вінниці належала на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Рішенням Ленінського районного суду м. вінниці від 04.02.2011р. визнано [PERSON], [INFO] безвісно відсутнім з 01.01.2008 року. ( а.с.35). [PERSON] померла [INFO] року (а.с. 55) і її частину спадкової квартири фактично успадкували [PERSON] та [PERSON] Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08.12.2011 року, [INFO] року помер [PERSON] (а.с. 54 ). Після смерті [PERSON] ? частка квартири [ADDRESS] в м. Вінниці належить [PERSON] відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2014 року № 26461422 (а.с. 13). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 30.12.2013 року, [INFO] року помер [PERSON].(а.с. 91). 22.08.2013 року [PERSON] склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу та внесено до реєстру за № 457 і відповідно до якого єдиною спадкоємицею після його смерті на все належне йому майно є [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до ч.1 ст. 316ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 ст. 319 КЦ України). Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають право бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавлення права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушеного права, не пов'язаний із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у раз якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями, відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Зокрема, в судовому засіданні позивачкою [PERSON] в судовому засіданні не було доведено заявлених нею вимог про те, що [PERSON] чиняться перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] м. Вінниці, яка є спільною частковою власністю сторін. Вона з даного приводу не зверталась до правоохоронних органів, відсутні будь-які акти комунальних служб, що остання намагалась зайти до квартири, а [PERSON] в цему їй перешкоджала тощо. Як і не було доведено заміни замків останньою. В силу ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А тому, за викладених обставин позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою та вселення задовленню не підлягають. Вимоги ж позивачки з приводу встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] в м. Вінниці знайшли своє підтвердження під час судового слідства з огляду на наступне. Ст. 365 ЦК України визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім»ї. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997р., кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до технічного паспорту на [ADDRESS] складається із двох кімнат, одна кімната, площею 16.2 кв., друга кімната, площею 11,3 кв.м., кухня, площею 7,3 кв.м., ванна кімната, площею 2,5 кв.м., вбиральня, площею 1,2 кв.м., коридор, площею 8,6 кв.им., вбудовані шафи, площею 0,5 та 0,3 кв.м. ( а.с.9). [PERSON] же володіє правом власності на ? даної квартири ( а.с.13). На думку суду, дана частка не є „незначною", остання категорично заперечує щодо отримання грошової компенсації за свою частку у спільній власності, оскільки належними житловими умовами не забезпечена. В даному випадку закон незначний розмір спірної частки, пов'язує лише з ідеальною часткою, а не майном, що на цю частку припадає. Тому, виходячи із ідеального виразу частки відповідача в порівнянні з ідеальною часткою іншого співвласника, суд приходить до висновку, що частка позивачки [PERSON], в розумінні ст. 365 ЦК України, не є незначною. Спірна квартира, що складається з двох кімнат за змістом ст. 183 ЦК України, є неподільною, і не може бути виділена в натурі, Відповідно до ст. 358 ЦК україни право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у власність та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування квартирою, кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири з урахуванням його частки в праві спільної власності на квартиру. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольованими, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування квартирою не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об»єкт самостійної власності кожного з них. Зокрема в судовому засідданні було встановлено, що шкода по припиненню частки в спільному майні [PERSON] буде істотною, що є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. А тому за викладених обставин не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] з даного приводу відносно припинення права власності [PERSON] на частку спірної квартири. Позовні ж вимоги [PERSON] в частині встановлення порядку коритсування даною квартирою за викладених обставин, є обгрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Виходячи із належної їй на праві власності ? частки квартири, суд вважає за можливе встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] в м. Вінниці, виділивши: [PERSON] в користування кімнату №7, площею 11,3 кв.м. ; [PERSON]- кімнату №5, площею 16,2 кв.м. Кухню, площею 7,3 кв.м., ванну кімнату, площею 2,5 кв.м., вбиральню, площею 1,2 кв.м., коридор, площею 8,6 кв.м., вбудовані шафи, площею 0,5 кв.м. та 0,3 кв. м., лоджію, площею 1,2 кв.м. залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON]. З приводу зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору Третьої Вінницької державної нотаріальної контори про скасування свідоцтв про право на спадщину, припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності, суд зазначає про наступне. 08.06.2012 року та 05.09.2014 року державним нотаріусом Третьої Вінницької державної нотаріальної контори були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких [PERSON] разом з [PERSON] набули право на спадщину після смерті батька [PERSON] по ? частці належного останньому майна кожен, спадкова справа № 156/12, зареєстровано в реєстрі за № 1-1844 та 1-2432 (а.с. 70,88). Відповідно до вказаних свідоцтв про право на спадщину, спадкове майно складалось з ? частини квартири [ADDRESS], з котрої 2/3 частки належали спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.05.1999 року, а 1/3 частки квартири вказаної вище ? частки квартири належала [PERSON], яка померла [INFO] року і спадкоємцем якої був її чоловік [PERSON], який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових справ. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Пунктом 4.14 Наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року про затвердження «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» встановлено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов'язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Згідно п.3.21 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Пунктом 3.22 вище зазначеного порядку передбачено, що у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо, необхідно, щоб таке проживання було постійним. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 04.02.2011 року [PERSON] [INFO], уродженця с. Юрківці Могилів - Подільського району Вінницької області визнано безвісно відсутнім з 01.01.2008 року (а.с. 35). Відповідно до матеріалів спадкової справи, дана обставина також була відомо нотаріусу при оформленні спадщини ( а.с.54), однак останньою не було надано належної правової оцінки при визначенні долей спадкоємців. Зокрема, відповідно до практики Верховного суду ( а.с.116) згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За правилами ч.3 цієї статті спадклоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Ст. 1270 ЦК України встанолено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Як роз»яснив Пленум Верховного суду України п. 23 Постанови від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.2 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії нотаріуса Третьої Вінницької державної нотаріальної контори щодо прийняття спадщини [PERSON] після смерті [INFO] року його дружини [PERSON] не відповідають нормам закону, оскільки [PERSON] не просто не проживав разом зі своєю дружиною, а був визнаний судом безвісно відсутнім, і дана обставина була відома нотаріусу. Поняття постійне проживання не є тотожними поняттю постійної реєстрації відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Однак, відповідачкою [PERSON] в зустрічному позові обраний не вірний спосіб захисту своїх прав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до змісту ст. 11, ст. 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведений в ст. 16 ЦК України. Тобто власник порушеного права може скористатися не любим, і цілком конкретним способом захисту свого права, який визначається законом. Відповідно до вимог ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди), визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб тощо. Відповідачкою [PERSON] не ставиться питання про перерахунок часток оспорюваної квартири, не стоїть питання про визнання права власності за [PERSON] на 1/6 частки на спірну квариру, натомість, ставиться питання про скасування свідоцтва про право на спадщину за [PERSON] на ? частину та припинення права на частку на 1/6 , якої остання не має. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. А тому, за викладених обставин, з огляду на викладені позовні вимоги [PERSON], суд позбавлений самостійної можливості вийти за межі позовних вимог та здійснити перерозподіл часток сторін у спадковому майні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На підставі викладеного та

Outcome: partial