Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

У липні 2020 року позивачі звернулись до Кіровського районного суду м. Кіровограда із позовом, яким просять усунути перешкоди [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом їх вселення до вказаного житла, зобов`язання [PERSON] не чинити перешкоди позивачам у користуванні вказаним житлом, та передати [PERSON] другий примірник ключів від замків на вхідних дверях у квартиру [ADDRESS] /а.с. 1-9/. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 11.11.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Посилається на ті обставини, що 28.06.2018 року, близько 20.00 години [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в присутності малолітньої дитини, наніс позивачу [PERSON] тілесні ушкодження про що внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201812002005692 від 29.06.2018 року про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. Позивача та їх спільну дитину відповідач вигнав із спірної квартири без речей та документів. Вхідні двері у житло де проживали і зареєстровані позивач з донькою, відповідач зачинив на додатковий замок, у зв`язку з чим відсутня можливість потрапити до квартири. Під час намагання, 30.06.2018 року, потрапити до квартири за вищевказаною адресою, відповідач категорично відмовився надати доступ до житла та вивіз особисті речі позивача та доньки. Позивач здійснила виклик працівників патрульної поліції, за допомогою яких потрапила до квартири та виявила що усі її речі та речі дитини відсутні. Рішенням Кіровського райнного суду м. Кіровограда від 29.11.2018 року шлюб між сторонами розірвано та рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.12.2019 року місце проживання малолітньої дитини визначено разом з матір`ю. Вказує, на те що, добровільно не залишали місця свого постійного проживання з донькою, а були позбавлені права проживання у спірній квартирі відповідачем, який є власником квартири тому з позивач з донькою з поважної причини, з незалежних від них обставин, вже більше двох років не можуть потрапити до спірного житла, та позбавлені можливості користуватися ним. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мохонько В.В. для розгляду справи /а.с. 58/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.07.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання /а.с. 61-62/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.02.2021 року залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Управління з питань захисту прав дітей Міської ради міста Кропивницького /а.с. 83-84/. 25.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, по якому представник відповідача адвокат Кричун Ю.А. просив відмовити в задоленні позовної заяви в повному обсязі посилаючись на те, що 28.06.2018 року між позивачем та відповідачем відбувся конфлікт на грунті ревнощів, в результаті позивач з донькою зібрали речі та добровільно покинули житлове приміщення, яке належить [PERSON] . 29.06.2018 року [PERSON] безперешкодно забрала особисті речі з квартири, згодом 30.06.2018 року позивач безперешкодно була допущена до квартири і самостійно покинула житлове приміщення та більше не мала наміру повертатися до квартири відповідача. Відповідач не забирав ключі у позивача тому є безперешкодний доступ до житлового приміщення. Вказує, що лише після звернення адвоката з пропозицією добровільно знятися з реєстрації за адресою проживання відповідача, позивач подала позовну заяву про усунення перешкод в користуванні квартирою. Через канцелярію суду, 25.03.2021 року, відповідач подав зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в інтересах якої діє законний представник [PERSON] , якою просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічної позовної заяви вказано, що [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.02.2007 року належить квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . [PERSON] не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла не бере участі, особистих речей немає. Перешкод в користуванні житловим приміщенням ніхто не чинить. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у справі 404/1045/19 судом визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] [INFO] з матір`ю. У вище вказаному рішенні встанолено, що з 29.06.2018 року у квартирі за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] та [PERSON] . Вказана квартира належить згідно свідоцтва про право вланості на житло від 19.05.1998 року [PERSON] та членам сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На адресу [PERSON] АБ. « [PERSON] » був направлений лист у якому пропонувалося добровільно знятись з реєстрації за адресою [ADDRESS] у строк до 12.06.2020 року у зв`язку з непроживанням за вказаною адресою з 29.06.2018 року та з метою досудового врегулювання спору. Вважає, що [PERSON] та [PERSON] встратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.05.2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в інтересах якої діє законний представник [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. Об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом з первісним позовом [PERSON] , [PERSON] в інтересах якої діє законний представник [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління з питань захисту прав дітей Міської ради міста Кропивницького про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, присвоївши єдиний номер № 404/4166/20 (номер провадження 2/404/1120/20) /а.с. 149-150/. 03.06.2021 року від позивачів до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, по якому просили відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви з підстав того, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірному житлі у зв`язку з протиправною поведінкою [PERSON] . Відповідно до ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03.08.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні /а.с. 178-179/. В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Калінка-Бондар О.Б. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, в задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити з підстав вказаних у відзиві на зустрічну позовну заяву. В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив відмовити в задоволенні позову повністю з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Зустрічну позовну заяву просив задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи провести без його участі. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з [PERSON] давно товаришує. На початку липня 2018 року в телефонній розмові свідок дізналася, що в сім`ї [PERSON] склалася неприємна ситуація. Позивач попросила свідка прийти засвідчити факт того, що [PERSON] перешкоджає їй потрапити до квартири, про що було складено відповідний акт. Прибувши на місце разом з [PERSON] та дитиною, стукали в двері, але ніхто не відчиняв. Потім [PERSON] зателефонувала відповідачу, той повідомив що знаходиться на роботі, приїхати не зможе, коли надасть доступ до квартири не відомо. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що з [PERSON] товаришує давно. В середині липня 2018 року позивач зателефонувала свідку, повідомила, що не може потрапити до квартири та запропонувала бути свідком того, що позивач не може потрапити до квартири. Коли вони приїхали на адресу місця реєстрації позивача, стукали в двері, але ніхто двері не відчиняв, було чути, що в квартирі хтось знаходиться, оскільки скрипіла дерев`яна підлога біля вхідних дверей. Потім вони вийшли на вулицю і зателефонували відповідачу, але слухавку ніхто не взяв. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали даної справи, дійшов висновку, що первісний позов [PERSON] , [PERSON] в інтересах якої діє законний представник [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягає частковому задоленню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в інтересах якої діє законний представник [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямне підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 11.11.2011 року сторони зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO] відповідно до свідоцтва про народження, виданого 15.09.2015 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28.11.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано/а.с.13/. Згідно свідоцтва про зміну імені, виданого 26.02.2019 року Фортечним районним у місті Кропивницькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, про що складено відповідний актовий запис № 5, [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » /а.с.14/. Відповідно до довідки № 1299 від 05.06.2020 року виданої КП «ЖЕО № 1 МРМК» [PERSON] , за адресою по [ADDRESS] зареєстровано: [PERSON] - 1979 р.н., дочку - [PERSON] , 2015 р.н., колишнього чоловіка - [PERSON] , 1987 р.н., /а.с.18/. Згідно характеристики № 148 від 19.07.2018 року, виданої КП «ЖЕО №1 МРМК», на ім`я [PERSON] , та підписаною сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вказано що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] починаючи з 2011 року. Жодних скарг чи нарікань від сусідів на її поведінку не надходило. Як вбачається з витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 29.06.2018 року зареєстровано кримінальне провадження № 12018120020005692 за ч. 1 ст. 125 КК України. 28.06.2018 року близько 20 год. [PERSON] перебуваючи по [ADDRESS] спричинив тілесні ушкодження дружині [PERSON] . Згідно актів про відсутність доступу до помешкання від 30.06.2018 року, 06.07.2018 року, 12.07.2018 року, засвідчених підписами сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , 30.06.2018 року, 06.07.2018 року та 12.07.2018 року [PERSON] не змогла потрапити до квартири (місця свого проживання і реєстрації), у якій знаходились особисті речі її та дитини [PERSON] , 2015 р.н., у зв`язку з тим, що двері було замкнені на 2 замка та відсутністю у неї ключа від верхнього замка, який напередодні забрав у неї її чоловік щоб унеможливити подальше проживання та перебування у квартирі. З акту від 14.12.2018 року про відсутність доступу до житла, засвідченого підписами [PERSON] , [PERSON] вбачається, що вхідні двері зачинено на замок, на стукіт в двері ніхто не відчинив, зателефонувавши [PERSON] , останній не відповів, спроба відчинити двері ключами виявилася успішною відносно одного замка, інший замок ключ не відчинив, адже замок було змінено з метою не допуску іі та доньки до квартири. Згідно акту від 21.11.2019 року, засвідченим підписами [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що з метою отримання доступу до квартири разом з донькою встановлено, що вхідні двері зачинено, на спробу відчинити замки ключами, виявилося, що нижній замок відчинився, а верхній - навіть ключ не підходить, тобто замок змінено колишнім чоловіком, який не впускає до житла і не відповідає на телефонні дзвінки. Відповідно до актів від 21.05.2020 року та 27.05.2020 року, засвідченими підписами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] та її малолітня донька [PERSON] у зв`язку із зміною замків на вхідних дверях до житла, за зареєстрованим місцем проживання, а саме квартири [ADDRESS] , обмежені у здійсненні права коритування цим житловим приміщенням, адже ключі наявні у [PERSON] замки на вхідних дверях не відчиняють. Власник вказаного помешкання [PERSON] вхідних дверей не відчиняє, на телефонні дзвінки не відповідає. 30.06.2018 року позивач звернулася до Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області з заявами про те, що відповідач на очах позивача виніс дитячі та особисті речі позивача з квартири без її дозволу, не надавав доступу до квартири для того, щоб забрати особисті речі та документи, які необхідні були для лікарні. На прохання співробітників поліції відповідач впустив позивача до квартари і було з"ясовано, що відсутні і її особисті речі. Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Місце проживання позивача за вказаною адресою було зареєстровано у якості члена сім`ї власника, з якою він на той час перебував у шлюбі. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. За змістом ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 405 Цивільного кодексу України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Одночасно ч.4 ст.156 ЖК закріплено положення, згідно яких припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 02 вересня 2019 року у справі №731/34/17-ц, провадження № 61-2417св18. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Згідно зі ст. 156 цього Кодексу припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів права користуватися займаним приміщенням. Оскільки позивач [PERSON] проживала в квартирі на законних підставах - як член сім`ї, а після розірвання шлюбу має право проживання - як колишній член сім`ї, спірні правовідносини регулюються нормами ЖК України, що з урахуванням положень ст. 8 ч. 1 ЦК України узгоджуються з нормами ст. 402 ч. 1, ст. 403, ст. 405 ч. 1 ЦК України. З наданого відеозапису до позовної заяви присутній факт, того що відповідач [PERSON] чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачу [PERSON] . Суд дійшов до висновку, що позовна вимога про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивача [PERSON] підлягає задоленню, оскільки позивач не проживала в спірній квартирі з незалежних від себе підстав, так як відповідач [PERSON] чинив їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З наведеного вбачається, що малолітня дочка [PERSON] з незалежних від себе обставин не проживала в спірній квартирі, тому суд задовольняє позовну вимогу про усунення перешкод в користуванні житловим приміщеннм шляхом вселення відносно [PERSON] . Однією з вимог позивачів є передання [PERSON] другого примірника ключів від замків на вхідних дверях в квартиру [ADDRESS] . Суд прийшов до висновку, що дана позовна вимога не підгягає задоволенню, оскільки позвач має безперешкодне користування спірною кватирою та вчинити дії пов`язані із зміною замків у квартирі. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступних підстав так як відповідач за первісним позовом [PERSON] у своїй зустрічній позовній заві як на підставу задоволення позову посилався на те, що позивач [PERSON] не веде з ним спільного господарства. Окрім цього, позивач за первісним позовом не бере участі у сплаті за комунальні послуги в квартирі та вказує на те, що є рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. Однак в ході судового розгляду встановлено, що обставини зазначені в зустрічній позовній заяві відповідачем не відповідають обставинам встановлених судом під час допиту свідків в судовому засіданні та наданих доказів стороною позивача, які прямо вказують на протилежне та свідчать про вчинення перешкод у користуванні позивачу спірною квартирою. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03). Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У позивача, як колишньої жінки власника квартири, на підставі ч.1 ст.405 ЦК України виникло право користування чужим майном, а саме квартирою (сервітутне право). Припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Аналіз чинного житлового законодавства вказує на те, що припинення членства у сім`ї не є підставою для позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Таким чином, позивач за первісним позовом, як колишній член сім`ї власника квартири, зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з членами сім`ї власника. Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплює право дитини на житло, а саме: «Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла». Відповідно до ч.2 ст. 11, ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. За змістом положень ст.ст.2, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання. Згідно ч.ч. 1,2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини непроживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача- 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial