Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивач) подав до суду позов до [PERSON] (відповідач), в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість в розмірі 2425751,77 грн., з яких : 2403560,00 грн. основна заборгованість, 17384,65 грн. - 3% річних та 4807,12 грн. інфляційні нарахування відповідно до розписки від 01.12.2016 року. В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликалася на те, що 01.12.2016 року відповідач отримав позику від нього у вигляді грошових коштів в сумі 100000 (сто тисяч) доларів США, яку зобов`язався повернути до 01.12.2019 року, що підтверджується розпискою [PERSON] від 01.12.2016. Грошові коти були передані в присутності свідків зазначених в розписці, та відповідач щодо їх кількості претензій не мав. З метою належного виконання зобов`язання [PERSON] передав в заставу нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2005 року. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі - позичив зазначену суму грошових коштів, однак на дату виконання зобов`язань щодо повернення позики, [PERSON] не повернув грошових коштів. Оскільки, відповідач не виконав умов договору позики, і на даний час не може їх виконати, тому він змушений звернутись до суду з позовом для захисту свого порушеного права. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю покликаючись на викладені у позові обставини та просить його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по договору позики в сумі 2 403 560.00 грн. визнав, суду пояснив, що відповідно до усної домовленості на укладення договору позики він 01.12.2016 отримав від позивача 100 000 доларів США на виконання якого написав відповідну розписку. Не згідний з позовними вимогами в частині нарахуванням 3% річних та інфляційних нарахувань, оскільки про це вони не домовлялись і цього не передбачено в розписці. Заяви та клопотання учасників справи. Позивачем подано: Заяву про забезпечення позову (а.с.9,20,29); Заява про усунення недоліків(а.с.16); Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 11.03.2020 заяву про забезпечення позову повернуто заявнику (а.с.11). Ухвалою від 11.03.2020 позовну заяву залишено без руху та надано [PERSON] строк п`ять днів з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків (а.с.12-13). Ухвалою від 16.03.2020 заяву про забезпечення позову повернуто заявнику (а.с.27). Ухвалою від 26.03.2020 заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково (а.с.33-34). 11.03.2020 суд звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача (а.с.35). Ухвалою від 27.03.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.36-37). Ухвалою від 10.06.2020 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.49-50). Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, суд доходить такого висновку. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до розписки від 01.12.2016 відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути до 01.12.2019 (а.с.6). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем перед позивачем взятих на себе зобов`язань за договором позики. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Крім цього, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15." Частина 2 статті 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Такий правовий висновок викладено у Постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року справа № 6-284цс17 та Постанові Верховного Суду України від 25.04.2018 року справа № 686/7092/16-ц. Згідно із частиною другою ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Цей правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Суд погоджується з аргументами представника позивача, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які, в своїй сукупності, є достатніми, та відповідають викладеним вище нормам ЦК України. Аналізуючи наявну у справі розписку, суд зауважує, що з її змісту вбачається дата складання розписки, отримання відповідачем грошових коштів та сума цих коштів, а також обов`язок відповідача повернути обумовлену в розписці суму у визначений час. Отже, з огляду на викладене, суд доходить переконання, що умови, обумовлені сторонами в розписці, за своїм змістом, відповідають умовам договору позики і зазначена розписка засвідчує наявність між позивачем і відповідачем правовідносин саме за цим договором. Даний висновок суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц та постанові від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц. Таким чином судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що між сторонами 01.12.2016 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позивача кошти у сумі 100 000 (сто тисяч ) доларів США та зобов`язався повернути позивачу позику до 01.12.2019. Зазначені умови договору підтверджуються написаною відповідачем розпискою від 01.12.2016, про що він визнав у судовому засіданні. Крім цього відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув обумовлену у розписці суму коштів у визначений час, тому суд зазначає, що відповідно до проведених позивачем розрахунків, розмір заборгованості відповідача за наданою суду розпискою складає: суму боргу еквівалентну 100 000 дол. США, а саме 2403560,00 грн., 3% річних в розмірі 17384,65 грн., інфляційні нарахування 4807,12 грн., а в загальному розмірі 2425751,77 грн. Такі розрахунки проведені з урахуванням офіційно визначених показників (коефіцієнтів) та відповідно до встановленого порядку, і сумнівів у своїй правильності (достовірності) не викликають. Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, суд вважає позовні вимоги підставними та належним чином обґрунтованими і доходить переконання про порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту, тому позов слід задовольнити повністю. Зважаючи на вимоги статті 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі статей 524, 533, 610, 625, 1046-1050 ЦК України та

Outcome: approved