Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що відповідач по справі [PERSON], це її колишній чоловік, самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своєї доньки [PERSON], [INFO], вихованням дитини не займається, не піклується про її здоров'я, розвиток та не спілкується з донькою, всі ці обов'язки виконує позивачка. Крім того, відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає наркотичними речовинами, притягувався до кримінальної відповідальності, а тому позивачка просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини . В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи Махаринський Г.В. в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку та пояснення сторін по справі, суд прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження дитини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач по справі самоусунувся від виконання ним батьківських обов'язків, що підтверджується нотаріально посвідченою копією заяви, в якій [PERSON] вказує, що не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебуває під наглядом лікаря - нарколога з приводу вживання наркотичного засобу зі шкідливими наслідками з 2016 року, під наглядом лікаря-психіатра не перебуває, що стверджується копією довідки КЗ БМР «Білоцерківської міської лікарні №4»від 21.10.2016 року №1339. Довідкою від 06.04.2011 року № 5/5716 виданою Білоцерківським МВ ГУ МВС України в Київській області підтверджується, що відповідач притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. Як вбачається із висновку виконавчого комітету Білоцерківського міської ради від 23.12.2016 року № 4472/1-7 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітньої дочки [PERSON] та його відповідність інтересам дитини, орган опіки та піклування Білоцерківської міської ради вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав. Однією з підстав позбавлення батьківських прав, передбачених ст. 164 СК України, є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції. З іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров'я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини [PERSON], і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як батьку неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Повертаючись до обставин даної справи суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач має негативні характеристики, притягувався до кримінальної відповідальності, зловживає наркотичними речовинами. Наведене в своїй сукупності на думку суду може свідчити про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3)). А тому суд, з врахуванням всього наведеного, вважає за можливе позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо його малолітньої дочки [PERSON], [INFO], оскільки він ухиляється без поважних причин від виконання своїх батьківських обов'язків. Враховуючи викладене та

Outcome: approved