Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» про стягнення нарахованої, але не сплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09 вересня 2020 року 24 грудня 2021 року працював у ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» на посаді головного енергетика. 24 грудня 2021 року звільнився з роботи за власним бажанням. За час перебування у трудових відносинах з відповідачем останнім неодноразово порушувалися строки та періодичність виплати заробітної плати. На день звільнення відповідач не здійснив розрахунок із заробітної плати, у зв`язку з чим за період з 01 листопада 2020 року по 24 грудня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 13 644 грн. 81 коп. Після звільнення відповідачем було сплачено позивачу 1 000 грн. в рахунок погашення заборгованості по нарахованій заробітній платі, отже заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі складає 12 644 грн.81 коп. Оскільки відповідач в добровільному порядку заборгованість із заробітної плати не виплачує позивач посилаючись на положення ст.ст.116,117 КЗпП України просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 12 644 грн. 81 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Ухвалою суду від 26.03.2021 року позовну заяву було залишено без руху. 02.04.2021 року на виконання ухвали суду від 26.03.2021 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 05.04.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, сторонам по справі надано строк для подання заяв по суті справи. Витребувано у ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» довідку-розрахунок по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі [PERSON] та довідку про його середньоденний заробіток. Ухвала суду була направлена ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» для виконання в частині витребування рекомендованим листом з повідомленням. З рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення вбачається, що 08.04.2021 ухвала була отримана відповідачем, разом з тим виконана не була, у зв`язку з чим повторно була направлена відповідачу. Разом з тим, як вбачається рекомендованого повідомленням про вручення поштового відправлення, 14.05.2021 ухвала суду про витребування повторно була отримана відповідачем, разом з тим виконана так і не була. 06.05.2021 року позивачем до суду подано більш-детальний розрахунок середньої заробітної плати для відшкодування на час затримки виплати заробітної плати. Позивач в судове засідання не з`явився, разом з тим, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач неодноразово повідомлявся судом про дату, час і місце судового розгляду справи в установленому законом порядку шляхом надсилання судових повісток, проте в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не подав, також не подав відзив на позовну заяву та не виконав ухвалу суду в частині витребування доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст.247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» у якому з 09 вересня 2020 року працював на посаді головного енергетика. 24 грудня 2020 року був звільнений за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України відповідно до наказу № 154-к від 23.12.2020, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до розрахункових листів ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика», має перед [PERSON] заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період листопад-грудень 2020 року у розмірі 13 644 грн. 81 коп., з яких після звільнення позивача було сплачено 1 000 грн. Ухвалу суду від 05.04.2021 року, якою було витребувано від ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» довідку - розрахунок по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі [PERSON] , а також довідку про середньоденний заробіток позивача було двічі направлено на адресу відповідача та двічі ним її було отримано, проте вказані довідки відповідачем не надано, відзив на позовну заяву відповідачем подано не було, а отже розмір заборгованості по заробітній платі відповідачем не спростований. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати у розмірі 12 644 грн. 81 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються вимоги п.п. 2, 3, 5, 8 Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із наведеного у позовній заяві та додатково поданому позивачем розрахунку, середньоденна заробітна плата позивача складає 422 грн. 85 коп. Зазначений розрахунок відповідачем не спростовано, контррозрахунку не надано. Отже, за період часу з 25.12.2020 року по 16.06.2021 року, що становить 118 робочих днів, сума середнього заробітку [PERSON] за період затримки розрахунку складає 49 896 грн. 30 коп. з розрахунку: 118 р.д. х 422 грн. 85 коп. З урахуванням зазначеного, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до приписів ст. 163.1.1 Податкового кодексу України, компенсація за затримку розрахунку при звільнені є базою для оподаткування податком з доходу фізичних осіб. Згідно ст. 18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. При цьому, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначені судом суми, які підлягають стягненню з відповідача, є сумами, з яких під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що за звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору, однак, вимоги про стягнення середнього заробітку, оплачуються судовим збором на загальних підставах як позовні вимоги майнового характеру, тож, виходячи з принципу пропорційності їх розподілу та сплати судового збору позивачем за вимогу про стягнення середнього заробітку, суд стягує судовий збір з відповідача пропорційно розміру позовних вимог, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір». Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. та судовий збір на користь держави у розмірі 908 гривень.

Outcome: approved