Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, та стягнення аліментів на дитину та на своє утримання до досягнення дитиною трьох років, мотивуючи, що шлюб фактично розпався, причина розпаду - постійні сварки та скандали, на даний час проживають окремо, спільного господарства не ведуть, вважає, що примирення неможлива. У зв'язку з наведеним просила шлюб розірвати. Крім того, просила стягнути з відповідача -аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітної плати щомісячно до повноліття дитини, та аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітної плати щомісячно до досягнення дитиною трьох років. До суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі в якій просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач надав відзив відповідно до якого зазначив, що на даний час дійсно подружніх стосунків не підтримує та проживає окремо від сім'ї, однак не з його вини, а з ініціативи дружини, яка, як йому стало відомо, зрадила в подружній вірності, не заперечує проти розірвання шлюбу, що стосується вимог позивача про стягнення аліментів на утримання дитини, не заперечує, погоджується сплачувати 1/4 частини від свого доходу щомісячно до досягнення дитиною повноліття, крім того зазначив, що він з моменту народження дитини та до теперішнього часу не припиняв піклуватися про доньку. Що стосується позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, то в цій частині вважає за необхідне відмовити, при цьому зауважив , що у разі вирішення судом даного питання просив визначити аліменти на утримання позивачки в розмірі не більшому 1/8 частини від його доходів. Просив провести розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 10.11.2015 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області, актовий запис №2177, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], шлюб фактично розпався, поновлювати шлюб сторони не збираються, збереження сім'ї неможливе. Від шлюбу, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 02.06.2016 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Івано-Франківській області мають малолітню дитину - доньку [PERSON], яка проживає разом з позивачем. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягають на розлученні, мають стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам сторін, тому суд приходить до висновку, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.181 СК Українивизначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 183 СК України, встановлено порядок визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Частиною 1 ст.183 СК України, визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання. Згідно статті 84 СК України «Право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини», ч.1 - дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності; ч.2 - дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років; ч.3 - якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років; ч.4 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу; ч.5 - аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду; ч.6 - право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. З наведеного вище вбачається, що вимоги позивача щодо стягнення аліментів на користь дитини у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку відповідача підлягає задоволенню, проти чого не заперечував і сам відповідач у своєму відзиві на позов. Що стосується позовних вимог про стягнення на утримання дружини у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідач перебуває в працездатному віці, має постійне місце праці та стабільний дохід, а позивач в даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років, не має можливості працювати, потребує матеріальної підтримки від відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved