Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа відділ держемагенства у м.Павлоград, в якому ставить питання про визнання права користування 1/2 частиною земельної ділянки та виділ її в натурі, яка розташована за алресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги своєї довірительки та просили суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, виклдаені в позові, а також просили врахувати варіанти розподілу земельної ділянки в натурі, визначені у висновку експерта. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, суду пояснив, що звернення позивача до суду є передчасним, оскільки органом місцевого самоврядування питання про розподіл земельної ділянки ще не вирішувалось, просив в задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Так судом встановлено, що позивач є власницею 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданого 24.03.2011 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою за № р1-1091, згідно якого їй належить 1/4 частина вказаного домоволодіння. Та на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду від 08.06.2011 року згідно якого за [PERSON] визнано право власності на спадкове майно після смерті її матері - [PERSON] на 14 частину житлового будинку по [ADDRESS]. (а.с.9,10,72). 24 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір згідно якого відповідачка зобов'язалася у строк не пізніше 01 грудня 2012 року продати [PERSON] успадковану нею 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. На підтвердження намірів [PERSON] передала а відповідачка отримала 25000 грн. А загалом відповідачкою було отримано від позивачів 40000 грн. що підтверджується її розпискою. (а.с. 10) Факт отримання грошей та згоди на визнання за позивачем [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] був підтверджений відповідачкою в судовому засіданні, а також підтверджується Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності (а.с. 7-8), Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2014 року (а.с.4) За відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 24.02.2011 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою зареєстровано право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 12-13). За відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 27.02.2014 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою зареєстровано право власності на 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 120, 121). Згідно до ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, районів та областей. А за ч.3 ст.158 ЗК України, саме органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють виконавець юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення ) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Пунктом 4.4. зазначеної інструкції передбачено, що у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Хоча згідно з ч.ч. 2, 3, 5 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками громадян, але органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж район у містах, оскільки в силу статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування" та ст.12 ЗК України визначено, що до виключної компетенції міської ради у галузі регулювання земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності. У разі незгоди власників землі або землекористувачів із рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У пункті 4 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян - заявників, за умови, якщо останні не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Враховуючи той факт, що жодна частина домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] не є комунальною власністю, посилання представника відповідачів на наявність рішення відповідного орагун місцевого самоврядування як обовьязкову умову передачі у користування земельної ділянки є безпідставним. Викладене також підтверджується відповіддю начальника відділу земельно-ринкових відносин Павлоградської міської ради Вишнякової О.О. (а.с.57). Інші доводи представника відповідача, наведені під час розгляду справи, суттєвими не являються. У відповідності до ч.1 ст.377 Цивільного Кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У відповідності до ч.2, ч.4 ст.120 Земельного Кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. А у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно висновку №2948-13 судової земельно-технічної експертизи, враховуючи існуючу забудову з надвірними будівлями та спорудами, нормативну літературу, необхідність проходів та доступу для обслуговування будівель - виділ ? частини земельної ділянки, розташований за адресою [ADDRESS] - можливий, тому суд вважає можливим виділити [PERSON] у користування ? частину земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS], яка складає 1016,00 кв.м., відповідно до Варіанту №1 порядку користування земельної ділянки (а.с. 90-100). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа відділ держемагенства у м.Павлоград про визнання права користування 1/2 частиною земельної ділянки та виділ її в натурі є такими, що ґрунтуються на нормах матеріального права є законними, а тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст..88 ЦПК України, враховуючи результати розгляду справи, з [PERSON], [PERSON] в рівних частках з кожного слід стягнути судові витрати, понесені позивачем, а саме - судовий збір в сумі 229, 40 грн. та витрати по оплаті експертизи в сумі 2350, 08 грн.

Outcome: approved