Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить визнати кредит в сумі 546 447, 42 грн., отриманий нею за кредитним договором №СL-013/118/2007 від 30.07.2007 р., таким, що використаний в інтересах сім'ї та визнати спільним боргом (майном) подружжя; в порядку поділу спільного майна подружжя розподілити боргові зобов'язання по сплаті ? частини кредитних коштів за кожним, згідно з вказаним кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем в період з 2007 р. В період перебування сторін в шлюбі, вони вирішили придбати автомобіль, у зв'язку з чим між третьою особою та позивачем було укладено кредитний договір, у відповідності до якого банком позивачу надано кредит в розмірі 37 934 дол. США. Відповідач виступав поручителем за вказаним кредитним договором. В 2010 р. автомобіль «Ніссан», придбаний подружжям, було викрадено. Відповідач припинив виконувати свої обов'язки за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, оскільки позивач самостійно мала сплачувати кредит. Рішеннями судів з позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 545 305 грн., окрім вказаного припинено договір поруки, укладений з відповідачем. В подальшому шлюб між сторонами було розірвано. Вважає, що вказані кошти є спільним боргом подружжя, та мають бути розділені між сторонами як спільне майно подружжя, а відповідач має нести солідарну відповідальність за зобов'язаннями перед банком. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, посилаючись на те, що спільного майна у подружжя не має, автомобіль на який посилається позивач у власності ні в нього ні в позивача не перебуває, отже не можливо ділити майно, якого не існує. Крім вказаного, зазначив, що зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються при поділі майна. При цьому суд не має повноважень втручатись в господарську діяльність юридичної особи, в даному випадку банку, встановлюючи в рівних частках виконання обов'язку за кредитним договором. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, причини неявки суду невідомі, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 25.05.2007 р. між сторонами по справі зареєстровано шлюб в Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №565. 30.07.2007 р. між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є третя особа, у відповідності до договору факторингу, укладено кредитний договір №СL-013/118/2007, у відповідності до якого банк надав позичальнику кредитні кошти на придбання автомобіля в розмірі 37 934 дол. США. Відповідач виступав поручителем за вказаним кредитним договором. 30.07.2007 р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є третя особа, у відповідності до договору факторингу, та позивачем укладено договір про кредитування поточного рахунку, за умовами якого банк надав позичальнику овердрафт, шляхом кредитування поточного рахунку в розмірі ліміту овердрафту, який становить 13 900 грн. 21.08.2009 р. між сторонами повторно зареєстровано шлюб в Солом'янському районному управлінні юстиції у м. Києві, актовий запис №1243. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.04.2014 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2014 р., з позивача на користь третьої особи стягнуто заборгованість за договором про кредитування від 30.07.2007 р. в розмірі 20 149, 16 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 р., ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2044 р. скасовано, а справу передано на новий судовий розгляд. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.05.2015 р. з позивача на користь третьої особи стягнуто заборгованість за кредитним договором №СL-013/118/2007 від 30.07.2007 р. в розмірі 545 305 грн. В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02.04.2014 р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 р. вказане рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.05.2015 р. залишено без змін. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2015 р. шлюб між сторонами по справі розірвано. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України в п.п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Оскільки до складу спільного майна подружжя входить спільність активу, тобто права власності на речі та майнові зобов'язальні права, але не спільність пасиву, тобто боргів, то при вирішенні питання про поділ боргів подружжя, необхідно розмежовувати поняття «особисті» та «спільні» борги дружини та чоловіка. Для спільних боргів характерне те, що вони виникають з єдиної правової підстави. До спільних боргів належать борги за укладеними обома з подружжя угодами, за якими вони прийняли на себе певні зобов'язання; за угодами, укладеними одним із подружжя за наявності презумпції згоди на це другого з них, якщо кошти, одержані за такими угодами, використано в інтересах сім»ї, зокрема борги дружини і чоловіка, пов»язані з їх спільним майном; за зобов»язаннями, що виникли внаслідок спільного заподіяння шкоди іншим особам; за зобов»язаннями подружжя з відшкодування шкоди, заподіяної їх неповнолітніми дітьми; борги, які виникли через безпідставне набуття або збереження обома з подружжя майна за рахунок іншої особи. Усі інші борги подружжя є особистими. Кожен з подружжя за час шлюбу може бути стороною в різних зобов'язаннях. Проте в деяких випадках участь у зобов'язанні одного з подружжя впливає на майнові інтереси другого. Більше того, інколи участь у зобов'язанні одного з подружжя спричиняє визнання зобов'язаною стороною і другого з подружжя. Це можливо як в договірних, так і в недоговірних (деліктних) зобов»язаннях. Той з подружжя, хто не брав участі у договірному зобов'язанні, може набувати певних майнових обов'язків і визнаватися боржником у зобов'язанні. Так, він може нести майнову відповідальність за зобов'язанням, учасником якого був другий із подружжя. Це можливо лише за умов, коли судом встановлено що: договір був укладений другим із подружжя в інтересах сім»ї; те, що було одержано за договором, використано на її потреби. При укладанні кредитного договору одним із подружжя (ст. 1054 ЦК України) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, хоча банки зазвичай і вимагають підтвердження волі другого з подружжя щодо цього правочину. Однак кредитний договір не належить до договорів, які передбачені в ст. 65 СК України, в якій йдеться про правочини щодо спільного майна подружжя. Це пояснюється тим, що укладення кредитного договору не стосується спільного майна подружжя. До того, як банк надасть кошти клієнтові, у останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошей. Таким чином той з подружжя, хто укладає кредитний договір, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов'язальних, а не речових правовідносин. Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов'язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3 ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Як вбачається з матеріалів справи, суду не надано доказів того, що відповідач користувався наданими кредитними коштами, або придбаним автомобілем. Зокрема, в суду відсутні докази того, що автомобіль на який посилається позивач, придбаний за кредитні кошти, та що вказаний автомобіль належить на праві власності позивачу або відповідачу по справі. Крім вказаного, суду не надано доказів в який період виникла заборгованість за кредитним договором. Отже судом не встановлено жодної обставини, на які посилається позивач та його представник для задоволення позову, а вимога щодо поділу боргів подружжя є не обґрунтованою, отже не підлягає задоволенню. У відповідності з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зокрема, при поділі спільної сумісної власності подружжя зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються. У випадку визнання за сторонами виконання обов'язку за кредитним договором в частках, суд фактично б втрутився у господарську діяльність банку та змінив умови договору, укладеного між позивачем та третьою особою. Зокрема, вимог щодо визнання автомобіля спільною власністю подружжя жодною із сторін не заявлялось, при цьому відповідач заперечує наявність у сторін спільно набутого майна. У зв'язку з вказаним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed