Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Представник позивача у липні 2018 р. звернувся до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що позивач перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 04.09.2015 р., у період якого народилася донька [PERSON], [INFO] Шлюбні відносини між сторонами не склались внаслідок відсутності взаєморозуміння, довіри, різних поглядів на життя та шлюб, несумісності характерів, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне господарство сторони не ведуть, спільний бюджет відсутній, подружжя проживає окремо. Подальше примирення та збереження шлюбу є неможливим. Позивач зазначає, що дитина проживає з позивачем в орендованій квартирі, знаходиться на її утриманні, донька потребує постійного медичного догляду та лікування, відвідує дошкільний навчальний заклад, а тому потребує додаткових витрат на своє утримання. З огляду на викладене, позивач просить суд розірвати шлюб та стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, також просить стягнути додаткові витрати на дитину в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно з урахуванням індексації. Ухвалою суду від 24.07.2018 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. У судовому засіданні за згодою сторін підготовче провадження закрито, суд перейшов до розгляду справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач, представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали частково, проти розірвання шлюбу не заперечували, щодо стягнення аліментів просили стягувати в твердій грошовій сумі, а саме: в розмірі 800 грн. При цьому, у відзиві від 04.09.2018 р. на позовну заяву відповідач зазначив, що має мінливий, періодичний дохід, постійного доходу не має. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 04.09.2015 р. сторони зареєстрували шлюб (а.с. 7). [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] (а.с. 8). Як встановлено в судовому засіданні, сторони тривалий період часу не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, спільного господарства не ведуть, намір про збереження сім"ї не мають, оскільки шлюб існує формально. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка (чч. 3, 4 ст. 56 СК). Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що позовні вимоги в частині щодо розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки відповідач їх в судовому засіданні визнав. Щодо вимоги про стягнення аліментів на дитину, суд керується наступним. Відповідно до ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. При цьому, згідно до ч. 1 ст. 80 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує матеріальне становище платника аліментів. Встановлено, що малолітня донька [PERSON], [INFO] за згодою сторін проживає з позивачем [PERSON] Судом встановлено та не спростовано представником позивачки, що саме відповідач перебував у відпустці по догляду за донькою Євангеліною до досягнення нею трирічного віку, у зв'язку з чим саме він отримував державну та соціальну матеріальну допомогу на дитину з 2015 р. по 2018 р., що підтверджується Відомостями з Державного реєстру них осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків (ас. 64). В судовому засіданні було встановлено, що вказану вище соціальну допомогу відповідач передавав позивачці, що не було спростовано представником позивачки. Також, судом було встановлено, що відповідач не має постійного місця роботи. На підтвердження понесених додаткових витрат на дитину позивач посилається на незадовільний стан здоров'я дитини, постійне лікування, відвідування дошкільного навчального закладу, оренди житла. Проте, на підтвердження зазначених вимог, доказів понесення позивачкою додаткових витрат та їх сплату, відповідно до ст. 81 ЦПК України ні позивачкою, ні її представником в судовому засідані надано не було. З урахуванням матеріального становища сторін, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частина від його заробітку (доходу), щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 20.07.2018 р., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання дитини, суд керується наступним. Статтею 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися, залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі, істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» роз'яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - витягами з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що представником позивачки всупереч ст. 81 ЦПК України, не доведено вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину . Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості,

Outcome: partial