Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з даним позовом в якому вказала, що проживає у приватному [ADDRESS]. Поруч з її будинком є земельна ділянка 17 кв.м., яка станом на 25.11.2015 року знаходилась у власності Коломийської міської ради-земель запасу, відповідно вона звернулась з проханням її виділити. Однак тривалий час її заява не розглядалась, у березні 2017 року їй стало відомо про те,що спірна ділянка була відведена гр.[PERSON] Вважає,що вона мала рівне право на отримання спірної земельної ділянки у власність, а державні органи при виділенні земельної ділянки припустились грубих помилок,не узгодивши з нею межі спірної земельної ділянки.Вказує,що її заява була подана значно раніше 25 листопада 2015 року і повинна бути вирішена протягом місяця, однак рішення до цього часу вона не отримала. Вважає , що її право на отримання частини земельної ділянки порушено, оскільки вона не була належним чином повідомлена про закріплення меж спірної земельної ділянки третьою особою і жодних документів про узгодження меж земельної ділянки в якості суміжного користувача вона не підписувала. Просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради від 13.10.2016 року №913 про надання [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 272.0 кв.м. Визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради від 20.04.2017 року п.2.1. в частині погодження [PERSON] межі земельної ділянки площею 0.0272 га від «Г» до «А» на [ADDRESS] відповідно до представленого кадастрового плану земельної ділянки, визнати незаконним та скасувати рішення Коломийської міської ради від 17.08.2017 року в частині передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки на [ADDRESS] Відповідач - представник Коломийської міської ради - заперечила позовні вимоги в повному обсязі , вказала, що позивачка не є ні землекористувачем, ні власником земельної ділянки.Земельна ділянка виділена третій особі у відповідності з діючим земельним законодавством, на час прийняття рішення про виділення ділянки, вона була вільною. Рішення Коломийської ради відповідає вимогам чинного земельного законодавства. Спір неодноразово ставився на вирішення Комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного землекористування, рішення комісії не оскаржувались і є чинними. Позивакою не наведено фактів порушення її права та інтересів, відповідно рішення Коломийської міської ради є правомірними , просить у позовних вимогах відмовити. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] позовні вимоги заперечила в повному обсязі. Вказала, що земельну ділянку відповідачка отримала у відповідності до чинного законодавства і є повноправним власником своєї частини земельної ділянки , відповідно всі межі земельних ділянок були узгоджені з суміжними користувачами на момент приватизації, позивачка не була суміжним користувачем. Так, третя особа має успадковане право власності на житловий будинок по [ADDRESS] і власне для обслуговування житлового будинку нею було набуто право власності на земельну ділянку площею 0.0600 га по [ADDRESS],вона тривалий час користувалась земельною ділянкою і сплачували всі земельні платежі. Просить в позовних вимогах відмовити. Третя особа, представник Комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного користування в судовому засіданні вказав,що до комісії звернулась третя особа по справі гр.[PERSON], яка просила вирішити спір між нею та позивачем щодо межі земельної ділянки. На засіданні комісії 7 березня 2017 року було заслухано сторони, та вирішено здійснити виїзд на місце 21 березня 2017 року. За результатом такого виїзду членів комісії було прийнято протокол від 21.03.2017 року , яким було вирішено погодити межу між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON]. Таким чином вважає,що спір мав би бути вирішеним. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представників, представників відповідачів , третіх осіб,що не заявляють самостійних вимог, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS]. 25 листопада 2015 року вона зверталась до Коломийської міської ради про надання дозволу на розробку проектної документації щодо відведення земельної ділянки площею 17 кв.м.(т.1,а.с.230). Однак в подальшому вона дізналась ,що спірну земельну ділянку було передано третій особі ,що не заявляє самостійних вимог [PERSON],що підтверджується доданою до матеріалів справи заявою про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки (т.1,а.с.80). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] ,який вона успадкувала. Спірна земельна ділянка знаходиться в [ADDRESS]. Для обслуговування житлового будинку нею було набуто право власності на земельну ділянку площею 0.0600 га по [ADDRESS],а рішенням Виконавчого комітету Коломийської міської ради від 21.01.1994 року №10 їй було передано у приватну власність присадибну ділянку площею 0.1 га по [ADDRESS] що знаходиться в тому ж кварталі. Згодом власником тої ділянки став [PERSON], який є сином [PERSON] Враховуючи той факт, що родина [PERSON] протягом тривалого часу користувалась земельною ділянкою, вона звернулась до Коломийською міської ради з проханням закріпити цю ділянку за її будинком 20 вересня 2016 року. Дане прохання було затверджене рішенням Коломийської міської ради від 20.04.2017 року та 17.08.2017 року і дану ділянку було передано [PERSON] Отже,як вбачається з матеріалів справи - предметом спору є суперечка щодо першочерговості отримання даної земельної ділянки саме позивачкою, а підставами - несвоєчасний розгляд заяви позивачки про надання їй спірної земельної ділянки Коломийською міською радою, та незаконні дії Комісії по розгляду земельних спорів з приводу суміжного користування. У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. У відповідності до ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. А у відповідності до ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із ст.319 ЦК України власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмеженим в його здійсненні. У відповідності до ст.325 ЦК України фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна.У відповідності до ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ст.141 ЗК України третя особа [PERSON] набула права власності на свою земельну ділянку відповідно до ст.125 ЗК України. Однак, у відповідності до ст.198 ЗК України межі земельних ділянок погоджуються з суміжним власником та землекористувачами. На час приватизації третьою особою земельної ділянки , вона намагалась погодити межі з суміжними землекористувачами, про що свідчить акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі від 16.04.2016р. (а.с.88), 25.09.2016 року (а.с.28),21.03.2017 року (а.с.103), однак такої згоди від позивачки не отримала. Як результат, рішеннями Коломийської міської ради від 21.03.2017 року та 17.08.2017 року третій особі [PERSON] було передану у власність для будівництва та обслуговування житлових будинків господарських будівель та споруд земельна ділянка в розмірі 272 кв.м. У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Як суб'єкт права власності міська рада має право володіти, користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі, встановленому для них нормами публічного права. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Чинний ЗК України встановлює підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116). Відповідно до положень ст.155 ч.1 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо користування належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно роз'яснень, даних у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 „Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", розглядаючи позови про захист прав землекористувачів земельних ділянок, суд має перевіряти законність рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його незаконність. У відповідності до ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Оспорювані позивачем рішення міської ради прийняті в межах повноважень міських рад. Як суб'єкт права власності міська рада має право володіти,користуватись і розпоряджатись землями комунальної власності в повному обсязі,встановленому для них нормами публічного права. У відповідності з ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його права,навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. В постанові Судової палати в цивільних і господарських справах ВСУ від 16 березня 2016 року по справі №6-1428цс15, яка є правовою позицією, зазначено наступне. Так, ст. 173 ЗК України визначено, що межа району, села, міста, району в місті - це умовно замкнута лінія на поверхні землі, яка віддаляє територію району, села, міста ,селища, району в місті від інших територій. У відповідності до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад в області земельних відносин на території сіл, селищ, міст відноситься передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян або юридичних осіб у відповідності до ЗК України. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності і право користування земельними ділянками з земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, визначених ЗК України або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами і юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх в користування. Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування з земель комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідні норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим отриманням її власником державного акту на право власності. В постанові судової палати по цивільним справам Верховного Суду від 20 квітня 2016 року № 6-2824цс15,яка є правовою позицією, зазначено, що державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, які засвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоуправління в межах їх повноважень, то відповідно в спорах пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись вказані рішення на підставі яких були видані відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статтями 116, 118 ЗК України. Відповідний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 червня 2014 року, ухваливши постанову у справі № 6-67цс14, предметом якої був спір про визнання недійсним рішення селищної ради й державного акта на право власності на землю та про визнання права власності на земельну ділянку і зробив відповідний правовий висновок. Крім цього, згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року N 376, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 р. за N 391/17686 визначено, що межеві знаки, встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі на місцевості, навіть до вступу даного наказу в дію, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власників ділянок. А саме встановлення меж земельних ділянок по даній інструкції проводиться на підставі технічної документації по землеустрою. Місцезнаходження межових знаків підлягає до прив`язки до пунктів геодезичної сітки. У відповідності до правової позиції Верховного Суду , визначеної в постанові від 11.07.2018 у справі № 263/11779/16-ц , за змістом пункту 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта. Верховний Суд зазначив, що погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов'язковим при виділенні земельної ділянки у власність. Суд звернув увагу на те, що відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Однак, суд приходить до висновку,що як такого погодження меж земельної ділянки між сторонами не відбулось. У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України в ред.2017 р. висновки суду касаційної інстанції є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.10 ЦПК України Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.Згідно з ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до ст.3 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України,застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім'я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, та ст.2, ч.1 ст.8 ЦПК та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом, а пункт 1 статті 6, стаття 13 Конвенції та стаття 1 Першого протоколу зазначає , що: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів...». Так, у відповідності до Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України» , зазначено що: «35. З огляду на принципи, встановлені його практикою (див., наприклад, рішення у справі «Ян та інші проти Німеччини» (Jahn and Others v. Germany) [ВП], №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ECHR 2005-VI), Суд зазначає, що мало місце втручання у право заявника на майно. 37. Отже, Суд визнає, що втручання у справі заявника становило «позбавлення» майна у значенні другого речення першого пункту ст. 1 Першого протоколу. Тому Суд має визначити, чи було це втручання виправданим відповідно до цього положення. 38. Суд нагадує, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (див. згадане вище рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», п. 49).» Судом було надано рівні права сторонам процесу щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Так, намагання представника позивача довести ,що рішенням від 8.02.1984 року, спірних 17 кв.м., на які претендує позивачка, були закріплені саме за його будинком не є підтвердженими. Так, в матеріалах справи є Рішення Виконавчого комітету Коломийської міської ради народних депутатів від 8.02.1984 року №38 «Про результати обміру земель кварталів №60,73,74,183 (т.1,а.с.123), однак дане рішення є безіменне, в ньому не вказано вулиць і конкретних будинків , а зазначені в цілому тільки забудівники кварталу. Намагання представників позивачки довести ,що спірних 17 кв.м. були у користуванні (власності) позивачки є також не підтвердженими і спростовуються самою заявою позивачки до голови Коломийської міської ради про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки площею 0.0017 кв.м. по [ADDRESS].11.2015 року (т.1,а.с.230),що свідчить про те,що позивачка претендує на спірну земельну ділянку на загальних підставах,як і третя особа,а сама земельна ділянка була вільною. Будь-яке право на земельну ділянку повинно бути підтверджене правовстанолюючим документом, який повинен носити індивідуальний характер, однак такий документ у позивачки на спірних 17 кв.м. відсутній. Так, позивачка надала суду докази того, що вона є власником двох земельних ділянок -згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку(т.2,а.с.22) розміром 0.100 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельної ділянки розміром 0.12 га під садівництво, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.1,а.с.231). З пояснень обох сторін суд визначив, що виділена третій стороні земельна ділянка межує з земельною позивачки під садівництво, з чим погодились обидві сторони, відповідно погодження меж земельних ділянок повинно бути обов'язковим. Суд бере до уваги заперечення представника позивача про те, що протокол засідання земельної комісії було складено у відсутність сторін. Так, в судовому засіданні було оглянуто протокол комісії від 7.03.2017 року, де було заслухано позицію представника позивача та третю особу, про що і зазначено в протоколі. За рішенням комісії від 7.03.2017 року, комісія зібралась 21 березня 2017 року з метою погодження межі між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS], про що і зазначено в самому протоколі (т.1,а.с.103). Однак, будь-які рішення погоджувальної комісії повинні відбуватись виключно за участі обох зацікавлених сторін. Цього погоджувальна комісія не дотрималась, акт було складено без участі всіх зацікавлених сторін, що є неприпустимим. Щодо винесеного рішення Коломийського міськрайонного суду від 5 лютого 2018 року ,яке долучене представниками позивачки,то суд зазначає наступне. Так, дане рішення Коломийського міськрайонного суду від 5.02.2018 року, на час вирішення даної справи, набрало законної сили, суду представлена постанова Львівського апеляційного адміністративного суду, яким дане рішення залишене в силі. Суд зазначає, що даним рішенням визначена протиправна бездіяльність Коломийської міської ради у нерозгляді заяви [PERSON] щодо надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки. Згідно даної постанови, Коломийська міська рада зобов'язана повторно винести питання надання дозволу на розробку проекту виділення земельної ділянки позивачці і надати їй ,за результатами такого розгляду відповідне рішення, а не просту відповідь. На час розгляду справи суду не надано результати розгляду заяви позивачки,що є неприпустимо,оскільки не виконується рішення суду. Заперечення третьої особи про те, що право позивачки не є порушеним і вона не може звертатись до суду з таким позовом, спростовується рішенням Коломийського міськрайонного суду від 5 лютого 2018 року та постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2018 року, якими визнано неправомірними дії Коломийської міської ради при розгляді питання щодо виділення земельної ділянки позивачці Таким чином, суд вважає, що при прийнятті рішення про виділення земельної ділянки третій особі, відповідачем- Коломийською міською радою- не було взято до уваги той факт,що позивачка звернулась з заявою про виділення їй земельної ділянки значно раніше - 25 листопада 2015 року (т.1,а.с.230), а третя особа з відповідною заявою про виділення земельної ділянки - 20 вересня 2016 року (т.1,а.с.22), хоча законодавець встановив часові рамки розгляду таких заяв - 1 місяць. До часу розгляду даної справи відповідач Коломийська міська рада не розглянув належним чином заяву позивачки. Крім цього, суд вважає,що при розгляді спірного питання щодо меж земельної ділянки між сторонами, представником комісії не дотримано порядку відповідного положення, не викликано на місце сторони і не розглянуто питання в їх присутності. Крім цього, суд бере до уваги ситуаційний план експлікації земель (т.1,а.с.24),в якому зазначено про можливість затвердження даного плану за умови погодження меж землі,однак погодження меж земельної ділянки не відбулось, позивачка свого підпису не поставила. Крім цього у відповідності до акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання , який є в матеріалах справи (т.1,а.с.25) не зазначено позивачку, хоча вона є землекористувачем і її ділянка межує з виділеною земельною ділянкою третій особі. За таких обставин суд приходить до висновку , що позовні вимоги позивачки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають до задоволення. На підставі наведеного та ст.41 Конституції України, ст.ст.125,126,141,152,153,155 Земельного кодексу України, ст.ст.15,16,319,321,325,373,386 ЦК України, ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Андрій Рудемко проти України», Постановами Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7, правових позицій Верховного Суду України по справам від 20 травня 2016 року № 6-2824цс15, від 16 березня 2016 року №6-1428цс15,правових позиції Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №463/3375/15-а, від 11.07.2018 у справі № 263/11779/16-ц та

Outcome: approved