Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати фіктивним договір, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] щодо відчуження лазні-пральні літ. А-1 та А'-І, площею 543,7 кв.м., котельні літ. Б-1, площею 134,3 кв.м., та земельної ділянки, площею 0,3494 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивують тим, що згідно з розпискою від 27 грудня 2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6395000,00 грн., з яких: від [PERSON] - 3150000,00 грн.: від [PERSON] - 1270000,00 грн.: від [PERSON] - 1975000,00 грн. Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобов'язувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Відповідач свої зобов'язання не виконала грошові кошти в обумовлений час не повернула, ніякого майна у власність позивачам не передала. За захистом своїх порушених прав вони звернулися до суду з позовом про стягнення коштів. Проте [PERSON], намагаючись уникнути виконання зобов'язань за договором позики, відчужила шляхом дарування своєму синові належне їй нерухоме майно. Вважають, що в силу вимог ст. 234 ЦК України вказаний договір дарування є фіктивний. У зв'язку з наведеним, просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив /Т-1 а.с.169-173/, у якому проти позову заперечив, мотивуючи це тим, що на момент укладення договору дарування - 02 квітня 2014 року, спір між позивачами та [PERSON] не був предметом жодного судового розгляду; було відсутнє рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення із [PERSON] на користь позивачів грошових коштів за договором позики; остання не набула статусу боржника у виконавчому проваджені зі стягнення заборгованості на користь позивачів; на майно [PERSON] не було накладено арешт та оголошено заборони на його відчуження. На виконання оспорюваного договору дарування нерухоме майно передано [PERSON], а відтак, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, рішення суду про стягнення із [PERSON] заборгованості на користь позивачів набрало законної сили лише 21 травня 2018 року, тоді як спірний договір укладено 02 квітня 2014 року, а до суду із позовом про визнання договору фіктивним позивачі звернулися 07 травня 2014 року. В зв'язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відповідь на відзив /Т-1 а.с.213-215/, у якому просять позов задовольнити, покликаючись на те, що у провадженні Слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 4201440060000001 від 22.01.2014 року, за фактом заволодіння шляхом обману та зловживання довірою грошовими коштами [PERSON], [PERSON], [PERSON] на загальну суму 6395000,00 грн., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що підтверджується листом ГУНП у Львівській області від 09 грудня 2015 року №2/В-366. На даний час досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні не завершено. Відповідач, відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно була обізнана про вказане кримінальне провадження, отже могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку задоволення позову та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подав до суду заперечення /Т-1 а.с.222-226/, в якому зазначив, що наявність самого кримінального провадження № 4201440060000001 від 22.01.2014 року, в межах якого позивачі особою, винуватою у вчинені злочину вважають [PERSON], не може слугувати підставою для обмеження останньої розпоряджатися своєю власністю. У судовому засіданні позивачі та представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] позов підтримали, дали пояснення аналогічна доводам, наведеним у позові та відповіді на відзив, просять позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] проти позову заперечили, дали пояснення аналогічні доводам, викладеним у відзиві та запереченнях, просять у задоволені позову відмовити. Суд ухвалив розглядати справу без участі третіх осіб, які будучи належним чином повідомленні про час і місце судового засідання, до суду не з'явилися, письмових пояснень не надали, однак матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення. 12 травня 2014 року ухвалою суду було відкрите провадження у даній справі. 12 травня 2014 року ухвалою суду була задоволена заява позивачів [PERSON] та [PERSON] про забезпечення позову; постановлено накласти арешт на лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, площею 543,7 кв.м., котельню літ. Б-1, площею 134,3 кв.м., та земельну ділянку, площею 0,3494 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] /Т-1 а.с.12/. 22 вересня 2014 року ухвалою суду провадження у даній справі зупинене до вирішення справи № 462/2589/14-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та стягнення заборгованості /Т-1 а.с.46/. 15 листопада 2016 року ухвалою апеляційного суду Львівської області апеляційна скарга представника відповідача [PERSON] - [PERSON] відхилена; ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 12 травня 2014 року про забезпечення позову залишено без змін /Т-1 а.с.82,83/. 28 листопада до Залізничного районного суду м. Львова надійшло клопотання відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову, які були вжити ухвалою суду від 12 травня 2014 року /Т-1 а.с.86,87/. 27 грудня 2016 року ухвалою судового засідання провадження у справі відновлено для розгляду клопотання відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову /Т-1 а.с.97/. 17 січня 2017 року ухвалою суду у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову відмовлено /Т-1 а.с.127,128/. 17 січня 2017 року ухвалою суду повторно зупинене до вирішення справи № 462/2589/14-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та стягнення заборгованості /Т-1 а.с.129,130/. 11 червня 2018 року ухвалою суду провадження у справі відновлено, оскільки рішення суду у справі № 462/2589/14-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та стягнення заборгованості набрало законної сили /Т-1 а.с.158,159/. 27 серпня 2018 року позивачі [PERSON], [PERSON] подали до суду заяву, подану в порядку ст. 49 ЦПК України, яка за своєю правовою суттю є заявою про збільшення позовних вимог /Т-1 а.с.240-242/. 29 серпня 2018 року представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подав до суду повторну заяву про скасування заходів забезпечення позову відмовлено /Т-2 а.с.1-4/. 29 серпня 2018 року ухвалою суду у задоволені заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову відмовлено /Т-2 а.с.7-10/. 10 жовтня 2018 року представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подав до суду заяву про залишення позову без розгляду відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, мотивуючи це тим, що в проваджені Залізничного районного суду м. Львова перебуває справа № 462/4525/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] (треті особи [PERSON], [PERSON]) про визнання недійсним договору дарування, витребування майна. Підстави позову у справі № 462/4525/16-ц є аналогічні, викладеним у позовній заяві в даній справі /Т-2 а.с.50-52/. 10 жовтня 2018 року ухвалою суду постановлено: повернути [PERSON], [PERSON] їх заяву, подану в порядку ст. 49 ЦПК України від 27 серпня 2018 року; у задоволені заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] про залишення позову без розгляду відмовити /Т-2 а.с.60,61/. 07 листопада 2018 року судом із Залізничного ВП ГУНП у Львівській області витребувані матеріали кримінального провадження № 4201440060000001 від 22 січня 2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України /Т-2 а.с.74/. 09 листопада до суду надійшли матеріали кримінального провадження № 4201440060000001 від 22 січня 2014 року (лист Залізничного ВП ГУНП у Львівській області від 07.11.2018 року № 12483/38/02-18) /Т-2 а.с.75/. Суд, заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, оглянувши матеріали кримінального провадження № 4201440060000001, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року, яке набрало законної сили 21 травня 2018 року, в справі № 462/2589/14-ц за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] (третя особа: [PERSON]) про визнання права власності та стягнення заборгованості було ухвалено: позов задовольнити частково; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 5948789 гривень 47 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 5950007 гривень 47 коп.; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 2398400 гривень 83 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 2399618 гривень 83 коп.; стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] 3729796 гривень 58 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 3731014 гривень 58 коп.; в решті вимог позову відмовити. Зазначене рішення має преюдиційне значення при вирішенні даного спору в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Вищевказаним рішенням були встановлені наступні обставини, зокрема, що згідно з розпискою від 27 грудня 2007 року між позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6395000,00 грн., з яких: від [PERSON] - 3150000,00 грн.: від [PERSON] - 1270000,00 грн.: від [PERSON] - 1975000,00 грн. Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобов'язувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Вказана розписка підписана [PERSON] і скріплена печаткою Колективного підприємства побутового обслуговування «Дельфін-1». Відповідач свої зобов'язання не виконала грошові кошти в обумовлений час не повернула, ніякого майна у власність позивачам не передала. Крім того, було встановлено, що пояснення позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що відповідач [PERSON] позичала в них гроші на викуп майна КППО «Дельфін-1» стверджуються матеріалами справи № 2-2720/10 за позовом [PERSON] до КППО «Дельфін-1» про стягнення коштів, в яких містяться прибуткові касові ордери зазначеного підприємства від 27 грудня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 13 лютого 2008 року, з яких вбачається, що саме з дня підписання відповідачем розписки від 27 грудня 2007 року, вона почала вносити значні кошті в статутний фонд підприємства, загальна сума внесених нею коштів становила 1233020,00 грн., що у подальшому призвело до того, що відповідач [PERSON] набула право власності на нерухоме майно КППО «Дельфін-1» на підставі мирової угоди від 29 липня 2010 року, укладеною між нею та підприємством, і затвердженою ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2010 року. Підстави набуття права власності чітко передбачені цивільним законодавством України. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 04 жовтня 2010 року набула право власності на нерухоме майно, яке до того перебувало у власності КППО «Дельфін-1», а саме: лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, площею 543,7 кв.м., та котельню літ. Б-1, площею 134,3 кв.м., за адресою: 79052, [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру права власності на нерухоме майно № 17713737 від 12.04.2014 року /Т-2 а.с.82/, а також, 04 квітня 2011 року на земельну ділянку площею 0,3494 га, що розташована по [ADDRESS], кадастровий № [NUMBER], що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], зареєстрованого у Львівській міській раді 24.01.2011 року та виданого Управлінням Держкомзему у м. Львові 04.04.2011 року /Т-2 а.с.84,85/. Відповідно до листа Слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області від 03.05.2018 року № К-68/Аз/16/02-18 кримінальне провадження № 4201440060000001 розпочато 22 січня 2014 року прокуратурою Залізничного району м. Львова за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. 27 травня 2014 року прокуратурою Львівської області визначено підслідність у вказаному проваджені за СУ ГУНП у Львівській області. 03 лютого 2018 року прокуратурою Львівської області визначено підслідність у кримінальному проваджені за Залізничним ВП ГУНП у Львівській області. Жодній особі не повідомлено про підозру /Т-1 а.с.198/. При цьому як убачається з оглянутих у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 4201440060000001, 22 січня 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до прокуратури Залізничного району м. Львова зі заявами про вчинення злочинів, в яких повідомили, що [PERSON] заволоділа їх коштами та коштами [PERSON] на загальну суму 6395000,00 грн., одночасно вони просили вжити заходів щодо арешту вищевказаного нерухомого майна, враховуючи, що [PERSON] шляхом ініціювання судових справ намагається здійснити відчуження зазначеного майна /Т-2 а.с.86-90/. 22 січня 2014 року прокурором Залізничного району м. Львова Тиховським М.М. відомості, які містилися у заявах [PERSON] та [PERSON] були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 4201440060000001, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, що підтверджується відповідним витягом з кримінального провадження /Т-2 а.с.91/. Крім того, 22 січня 2014 року прокуратурою Залізничного району м. Львова була винесена постанова про накладення арешту на лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, котельню літ. Б-1 та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS], а 23 січня 2018 року було поведено реєстрацію обтяжень на зазначене майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 16615358 та 19185323 /Т-2 а.с.92-94/. 12 березня 2018 року потерпілі у кримінальному провадженні № 4201440060000001 від 22 січня 2014 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали цивільні позови в порядку статей 61,128 КПК України до [PERSON], в яких просили стягнути на їх користь завдану її діями майнову шкоду та забезпечити накладення арешту на нерухоме майно та земельну ділянку по [ADDRESS] /Т-2 а.с.95-100/. 12 березня 2018 року ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова було задоволено клопотання слідчого Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області Ковалика М.Р. про накладення арешту на майно та було постановлено накласти арешт шляхом заборони розпоряджатись земельною ділянкою площею 0,3494 га (кадастровий номер № [NUMBER]), що розташована за адресою: [ADDRESS] нежитловими приміщеннями лазні-пральні площею 543,7 кв.м, що позначені на плані літерами А-1 та А"1 та котельні площею 134,3 кв.м. під літерою Б-1, що розташовані по [ADDRESS], які перебувають у власності [PERSON] в межах суми заявлених цивільних позовів - 6395000,00 грн. /Т-2 а.с.101,102/. 18 березня 2018 року було поведено реєстрацію обтяжень на зазначене майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №№ 19192636 та 19191838 /Т-2 а.с.103-105/. 26 березня 2018 року ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова була призначена до розгляду скарга [PERSON] на дії прокурора Залізничного району м. Львова при винесенні постанови про виникнення обтяжень на нерухоме майно та заборону на здійснення відчуження нерухомого майна [PERSON] від 22 січня 2014 року /Т-2 а.с.106/. 31 березня 2018 року ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова провадження за вищевказаною скаргою [PERSON] було закрито на підставі ст. 305 КПК України /Т-2 а.с.107/. Підставою для закриття провадження слугувало те, що 17 березня 2014 року старший прокурор прокуратури Залізничного району м. Львова Плекан В.В. виніс постанову, якою скасував постанову прокуратури від 22 січня 2014 року про арешт майна, зокрема, земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS]. 31 березня 2018 року ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова було задоволене клопотання [PERSON] про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 42014140060000001 та було постановлено скасувати арешт на майно, а саме: лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, котельню літ. Б-1 та земельну ділянку, розташовані по [ADDRESS]), який був накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 12 березня 2018 року /Т-2 а.с.108,109/. 02 квітня 2014 року між [PERSON] та її сином [PERSON] був укладений договір дарування майна та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І., зареєстровано в реєстрі за № 1031 /Т-1 а.с.194-196/. Відповідно до умов договору дарування дарувальник [PERSON] подарувала, а обдарований [PERSON] прийняв в дар нерухоме майно, а саме: лазню-пральню літ. А-1 та А'-І, площею 543,7 кв.м., котельню літ. Б-1, площею 134,3 кв.м., та земельну ділянку для обслуговування лазні, площею 0,3494 га, які розташовані за адресою: 79052, [ADDRESS]. У пункті 7 договору дарування дарувальник [PERSON] засвідчила, зокрема, що обтяжень, претензій, а також будь-яких прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України на земельну ділянку немає. 15 квітня 2014 року до Залізничного районного суду м. Львова надійшов позов [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та стягнення заборгованості (справа № 462/2589/14-ц). В обґрунтування позову у даній справі [PERSON] та [PERSON] зазначають, що предмет оспорюваного ним договору дарування - земельна ділянка та розташовані на неї об'єкти нерухомості по вул. Піллотів,9 у м. Львові, відчужені [PERSON] з метою уникнення виконання можливого рішення суду про стягнення з неї суми боргу в іншому судовому провадженні (справа № 462/2589/14-ц), тому відчуження зазначених об'єктів нерухомості порушує їх права. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою для його недійсності (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). Згідно із ч. 2 та 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 цього Кодексу). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 3, 4, 14, 15, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. Вказана правова позиція повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року справа № 462/4116/13-ц. Суд вважає, що твердження представників відповідачів про відсутність порушеного права позивачів оспорюваним правочином є безпідставними, оскільки, як зазначалось вище, у розумінні статті 215 ЦК України [PERSON] та [PERSON] є заінтересованими особами, які мають право оспорювати договір дарування від 02 квітня 2014 року, так як 12 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] у межах кримінального провадження подали цивільні позови, в яких, зокрема, просили накласти арешт на об'єкти нерухомості, отже позивачі мають власний інтерес вимагати визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та земельної ділянки, з метою забезпечення для них можливості в подальшому реально і без перешкод виконати рішення суду в іншій справі, за їх позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що відповідач [PERSON], відчужуючи своєму синові належне їй на праві власності нерухоме майно, яке є об'єктом господарської діяльності, була обізнана про існування у кримінальному провадженні № 4201440060000001 від 22 січня 2014 року цивільних позовів з вимогами до неї про стягнення боргу на користь позивачів, отже, могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це рухоме майно. Вказаний висновок суду також підтверджується матеріалами виконавчого провадження ВП № 56737606 /Т-1 а.с.246-251/, з яких убачається, що 09 липня 2018 року приватним виконавцем Маковецьким З.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 462/2589/14-ц виданого 25.06.2018 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 2398400,83 грн. боргу та 1218,00 судового збору, а також, постанову про арешт майна боржника. Проте рішення суду про стягнення коштів на користь [PERSON] із [PERSON] залишається невиконаним, що свідчить про відсутність в останньої, як грошових коштів, так і майна, на яке позивач розраховував, позичаючи гроші відповідачу. Суд зазначає, що дії відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо укладання договору дарування були вкрай поспішливими. Так, арешт на земельну ділянку та розташовані на ній об'єкти нерухомості по [ADDRESS] був скасований ухвалою слідчого судді 31 березня 2014 року. Як убачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №№ [NUMBER] та [NUMBER] станом на 09 год. 05 хв. 02 квітня 2014 року ще була в силі реєстрація обтяжень на зазначене майно /Т-2 а.с.110-113/, а вже о 12 год 55 хв. того ж дня право власності на вказані об'єкти було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується інформаційною довідкою № 77150298 /Т-1 а.с.102/. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що відповідачі протягом 2010-2013 років мали намір укласти договір дарування нерухомого майна. Такі квапливі дії сторін договору дарування були викликані тим, щоб приховати нерухоме майно, як від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів зі [PERSON], так і від застосування відносно вказаного майна заходів забезпечення цивільних позовів, зокрема, і тих, що були подані у межах кримінального провадження. Зазначений висновок суду підтверджується тим, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 23 червня 2014 року, якою було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУМВС України у Львівській області М.Гнідця, було постановлено накласти арешт на лазню-пральню, площею 543,7 кв.м., котельню, площею 134,3 кв.м., та земельну ділянку для обслуговування лазні, площею 0,3494 га, які розташовані по [ADDRESS] /Т-2 а.с.78/. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16. За таких обставин, суд, враховуючи, що спірний договір дарування нерухомого майна, яке є об'єктом господарської діяльності, був укладений між матір'ю та сином, який до того ніколи не займався господарською діяльністю, проаналізувавши умови самого договору, в якому зазначено, що дарувальник [PERSON] засвідчує, що обтяжень, претензій, а також будь-яких прав у третіх осіб на земельну ділянку немає, що свідчить по те, що сторони договору вводили в оману, як позивачів так і приватного нотаріуса, оскільки їм достовірно було відомо про наявність цивільних позовів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у кримінальному провадженні № 42014140060000001, в яких позивачі чітко висловили свої претензії до [PERSON], зокрема і на всі об'єкти нерухомого майна, а також, взявши до уваги, що [PERSON] ніколи не втрачала свого інтересу до подарованих об'єктів нерухомого майна, про що свідчить той факт, що в апеляційній інстанції при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про забезпечення позову її інтереси та інтереси її сина представляла одна і таж сама особа - [PERSON] /Т-1 а.с.52,56/, приходить до висновку, що дії відповідачів були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позовні вимоги про визнання спірного договору дарування фіктивним є підставними, а відтак в силу вимог ст. 234 ЦК України та ст. 5 ЦПК України фіктивний договір слід визнати недійсним. Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені, суд вважає, що судові витрати слід покласти на відповідачів відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України, а відтак, з відповідачів у рівних частинах слід стягнути судовий збір у розмірі 243,00 грн., сплачений позивачем [PERSON] при подані позову до суду /Т-1 а.с.3/, тобто по 121,50 грн. з кожного із відповідачів.

Outcome: approved