Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивачка 31 березня 2021 року звернулась в суд з позовом до відповідачки, в якому просить суд визнати Ѕ частки квартири [ADDRESS] , яка придбана на підставі договору купівлі продажу квартири від 02.11.2004 року за № 3815, особистою приватною власністю [PERSON] [INFO] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02.11.2004 року між [PERSON] та гр. [PERSON] і гр. [PERSON] було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , який зареєстровано в реєстрі за № 3815. Відповідно до п. 1.1. Договору, [PERSON] продала, а [PERSON] і [PERSON] купили в рівних частках (кожному по одній другій) квартиру [ADDRESS] . 08.11.2004 року Львівський обласним державним комунальним БТІ та ЕО видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майна - на Ѕ частки у спільній частковій власності у квартирі [ADDRESS] та коморі в підвалі 3,0 кв.м. на ім`я [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.10.2020 року серія [NUMBER] . За час свого життя [PERSON] 06.12.2013 року у Другій Львівській державній нотаріальній конторі склав заповіт, який зареєстрований за № 1-1493, відповідно до якого все моє майно, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, у тому числі належну йому на праві власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] заповів своїй доньці [PERSON] , 1970 року народження. 04.02.2021 року [PERSON] звернулась у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Також 09.12.2020 року у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась і гр. [PERSON] . 17.03.2021 року [PERSON] звернулась на адресу Сьомої Львівської державної нотаріальної контори із заявою, у якій просила зупинити видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки заперечує право на спадщину гр. [PERSON] на Ѕ частки квартири [ADDRESS] як майно, яке набуте у спільну сумісну власність подружжя. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка подала відзив на позов, в якому позовні вимоги заперечила у повному обсязі. Свої заперечення обґрунтовує тим, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року [PERSON] і [PERSON] домовилися, що їхня частка в спільному майні, а саме квартири [ADDRESS] є рівними, а тому оформили спільну часткову власність по Ѕ частки кожному. Перебуваючи у шлюбі, між подружжям [PERSON] та [PERSON] шлюбний договір не укладався, вони не домовлялись про непоширення на майно, а саме 1/2 частини квартири [ADDRESS] , набутого за час шлюбу, положень ст.60 СК України. Позивачем по справі не долучено жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка була придбана під час шлюбу та зареєстрована за [PERSON] , належала йому на праві особистої власності. Стороною позивача не зазначено жодної правової підстави, передбаченої ст. 57 СК України, яка б дозволяла визнати за [PERSON] право особистої власності на вищезазначене майно. З наведених підстав просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Ухвалою суду від 26.04.2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні відповідачка та її представник заперечили стосовно заявлених позовних вимог та просили суд відмовити в їх задоволенні. Відповідачка в судовому засіданні наголосила на тому, що між нею та позивачкою дійсно виник спір щодо Ѕ частки майна, яке належало на час смерті її покійному чоловіку [PERSON] . Відповідачка наголосила на тому, що квартира [ADDRESS] була придбана за її особисті кошти, які остання виручила від продажу майна, яке належало їй на праві приватної власності і саме за вказані кошти було придбано спірну квартиру. Також, відповідачка зазначила, що по Ѕ частці квартири було оформлена на неї та її покійного чоловіка через те, що остання довіряла покійному, а останній за життя не повідомляв їй про укладений заповіт. Відтак, вважає, що квартира [ADDRESS] в цілому є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, причини неявки не повідомив і суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст.\~15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство відповідно до ст.\~12\~ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13\~ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 02.11.2004 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з другої сторони було укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] (далі Договір), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., зареєстрований в реєстрі за № 3815. Відповідно до п. 1.1. Договору, [PERSON] продала, а [PERSON] і [PERSON] купили в рівних частках (кожному по одній другій) квартиру [ADDRESS] . Квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 55,4 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири 72,9 кв.м. Комора в підвалі 3,0 кв.м. 08.11.2004 року ЛОДК БТІ та ЕО видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майна на Ѕ частки у спільній частковій власності у квартирі [ADDRESS] та коморі в підвалі 3,0 кв.м. на ім`я [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 01.10.2020 року серія [NUMBER] . За час свого життя [PERSON] 06.12.2013 року у Другій Львівській державній нотаріальній конторі склав заповіт, який зареєстрований за № 1-1493, відповідно до якого останній на випадок його смерті все моє майно, що буде йому належати на день смерті і на що він за законом матиме право, у тому числі належну йому на праві власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] заповів своїй доньці [PERSON] , 1970 року народження. 04.02.2021 року позивачка звернулась у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька [PERSON] , де їй стало відомо про те, що 09.12.2020 року у Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом звернулась і [PERSON] , яка у своїй заяві на ім`я нотаріуса зазначила, що на частку у спільній сумісній власності подружжя претендує. 17.03.2021 року позивачка звернулась в Сьому Львівську державну нотаріальну контору із заявою, в якій просила зупинити видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] [PERSON] , оскільки заперечує право на спадщину гр. [PERSON] на Ѕ частки квартири [ADDRESS] як майно, яке набуто у спільну сумісну власність подружжя. 22.03.2021 року Сьома Львівська державна нотаріальна контора надала позивачці відповідь за №203/02-14, згідно якої рекомендувала із вказаним питанням звернутись за захистом у судові органи. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.\~368\~ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовідносини щодо права спільної сумісної власності подружжя регламентовано главою 8 СК України. Так, ст.\~60\~СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до положень ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак, в силу наведених вище положень закону та обставин справи, домовленістю між сторонами визначено, що частки [PERSON] та [PERSON] у придбаному ними під час шлюбу спірному майні - квартирі [ADDRESS] становлять по 1/2 частини кожного, що відображено у договорі купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., зареєстрованого в реєстрі за № 3815. Щодо посилання відповідачки та її представника на те, що квартира [ADDRESS] придбана за особисті кошти відповідачки, виручені в результаті продажу майна (квартири), яка належала їй до шлюбу із [PERSON] , суд зазначає наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 і в подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Натомість, відповідачкою на підтвердження вказаних обставин не долучено до матеріалів справи жодних належних доказів, а свої твердження побудовані виключно на усних поясненнях, що в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України не можуть бути покладені в основу рішення суду. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст.\~64\~СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відтак, суд приходить до висновку про те, що під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року подружжя дійшло згоди щодо визначення правового режиму майна - квартири як такої, що належить подружжю по Ѕ частині кожному окремо. Посилання на те, що квартира купується за спільні сумісні кошти подружжя договір купівлі продажу квартири від 02.11.2004 року не містить. Натомість, суд зазначає, що підписання [PERSON] та [PERSON] в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц, провадження № 61-10888св18, а також постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі № 214/4692/16, провадження № 61-15322св19). Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу обидва з подружжя висловили свою волю щодо правового режиму майна, а саме квартири [ADDRESS] , що повністю спростовує твердження відповідачки про поширення на Ѕ частки покійного [PERSON] режиму спільної сумісної власності подружжя. Також, судом встановлено, що станом на дату проголошення рішення суду договір купівлі-продажу квартири від 02.11.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Окіс І.С., зареєстрований в реєстрі за №3815, є дійсним, в судовому порядку недійсним чи нечинним не визнавався, що підтвердити сторони в судовому засіданні. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги обставини, на які покликається позивачка, як на підставу своїх позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю, суд вважає, що дані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому позов є обґрунтований, в зв`язку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л). Крім цього, на підставі ст.\~141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати в сумі 7144,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved