Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні частиною житлового будинку, який належить їй на праві приватної власності, земельною ділянкою та відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що 18 грудня 2001 року між її донькою [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 11/20 частини житлового будинку [ADDRESS]. В травні 2007 року даний договір за рішенням суду було визнано недійсним. [INFO] [PERSON] померла і після її смерті відкрилася спадщина, єдиним спадкоємцем є позивачка але на той час оформити право на спадкове майно немала можливості так, як 28.03.2008 року новий власник спірного будинку [PERSON], подарувала вказаний житловий будинок [PERSON] Після звернення до суду за захистом своїх прав рішенням Фастівського міськрайонного суду від 12 грудня 2012 року визнано недійсним договір дарування та скасовано державну реєстрацію права власності відповідача на 11/20 частини даного будинку, а 29 листопада 2013 року Фастівським міськрайонним судом визнано за позивачем право власності на 11/20 частини житлового будинку [ADDRESS]. Інші 9/20 належить відповідачу. За час розгляду справ в суді, відповідач самовільно зайняла належну позивачу частину будинку та господарських будівель та користувалася без належних правових підстав. До належної частини житлового будинку відповідач не допускає позивача, змінила замок на вхідних дверях та як, наслідок дана частина житлового будинку почала руйнуватися. Також, під житловим будинком знаходится земельна ділянка, яка необхідна для обслуговування даного будинку і перебуває у користуванні позивача. Однак відповідач повністю користується вказаною земельною ділянкою. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і вважає, що її права на власність повинні бути захищенні шляхом зобов"язання відповідача не чинити перешкод у користуванні її власністю. Відповідач зобов"язана звільнити приміщення які належать позивачу та відновити їх первоначальний стан, який існував до їх зайняття та прибрати з приміщень свої речі, а також не чинити перешкод в користуванні позивачкою земельної ділянки. Відповідач та її представник проти позову заперечували та суду пояснили, що на даний час коли прийнято рішення суду про визнання право власності на 11/20 частини спірного будинку за позивачем [PERSON] жодним чином не чинить перешкод в користуванні позивачем її власністю і згідна на сплату коштів за дану частину. На протязі часу, коли за договором дарування вона стала власником всього будинку, вона проводила його догляд, здійснювала ремонтні роботи. Так, дійсно на даний час нею зайнято приміщення кімнати площею 7,9 кв.м., які на даний час належать позивачу але вона згідна компенсувати їй кошти. Разом з тим, вважають позов необгрунтованим та безпідставним і таким, що не підлягає до задоволення. Позивачем не надано суду жодних належних доказів у підтвердження своїх позовних вимог. Акт на який посилається позивачка не відображає дійсних обставин та складено з порушенням чинного законодавства і неможе бути доказом. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши докази по справі суд, вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, судом встановлено, що позивач - [PERSON] є власником 11/20 частини житлового будинку [ADDRESS]. Інші 9/20 належить відповідачу - [PERSON]. Право власності за позиачем визнано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2013 року в цивільній справі за позовом. Як вбачається з рішення Фастівського міськрайонного суду від 12.12.2012 року та 29.11.2013 року, при розгляді даних цивільних справ, судом було встановлено, що 11/20 частини житлового будинку [ADDRESS] належав [PERSON], яка 09.08.2001 року уклала договір дарування цієї частини будинку на користь [PERSON] 18.12.2001 року [PERSON] подарував вищевказану належну йому частину будинку [PERSON], яка 24.12.2001 року здійснила державну реєстрацію домоволодіння в БТІ. В листопаді 2005 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договору дарування 11/20 частини житлового будинку [ADDRESS] від 09.08.2001 року та договору дарування від 18.12.2001 року. Рішенням Фастівського міськрайонного суду від 14.05.2007 року вказані договори дарування були визнанні недійсними та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 22790 грн. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 29.12.2009 року вказане рішення залишено без змін. 28.03.2008 року [PERSON] подарувала весь будинок [ADDRESS] відповідачу - [PERSON], яка 01.04.2008 року зареєструвала право власності на вказаний будинок та в жовтні цього року заселилася в даний будинок. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. [INFO] [PERSON] померла і [PERSON], матір померлої, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Ухвалою Верховного Суду України від 01.12.2010 року рішення Фастівського міськрайонного суду від 14.05.2007 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 29.12.2009 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 12.09.2012 року провадження по вказаній справі закрито. 12 грудня 2012 року рішенням Фастівського міськрайонного суду у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], КП КОР "Фастівське МБТІ", 3-особа Фастівська міська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним договору дарування позовні вимоги задоволено та визнано недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS], укладений 28.03.2008 року між [PERSON] та [PERSON], в частині 11/20 частини зазначеного будинку, власником яких є [PERSON] на підставі договору дарування від 18.12.2001 року укладеного між [PERSON] та [PERSON], а також скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на 11/20 частини вказаного житлового будинку (а.с.7,8). Дані факти було встановлено при розгляді цивільної справи за заявою [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування де за рішенням від 29 листопада 2013 року визнано право власності за позивачкою на 11/20 частини житлового будинку [ADDRESS], як спадщину після смерті [PERSON] і не заперечуються сторонами при розгляді даної справи (а.с.9-12). Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовими рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачка звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідач за весь час, коли вищевказані справи слухалися в судах, самовільно зайняла належну позивачу частину житлового будинку та користується нею без належних правових підстав. Відповідач здійснила демонтування опалення, відрізала світло, використовує кімнати, які їй не належать у своїх цілях, користується господарськими будівлями та земельною ділянкою. У підтвердження своїх вимог надала суду Акт комісійного обстеження житлового будинку по [ADDRESS] за зверненням [PERSON] від 22.08.2013 року. В ході слухання справи були також допитанні свідкі [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були членами комісійного обстеження житлового будинку за вищевказаною адресою та складали вищевказаний документ, і суду пояснили, що при обстеженні вищевказаного домоволодіння ними було встановлено, на підставі документів, які були надані [PERSON], що будинок належить [PERSON] 11/20 частини будинку та 9/20 частини будинку належить [PERSON], яка при обстеженні не була присутня. Також ними було встановлено, що частина будинку, яка належить [PERSON] знаходиться в задовільному стані, а інша частина знаходиться у безгосподарському стані до того ж зі слів матері [PERSON] використовується ними. Відповідно до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд, не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячі з вищенаведеного суд, не може прийняти вищевказаний документ за належний доказ так, як він невідображає повних обставин справи, без встановлення періоду здійснення будівельних робіт, а також з часу його складення пройшов тривалий проміжок часу і як зазначила у своїх поясненнях відповідачка на даний час вона не використовує приміщення які належать позивачу, хіба що кімнату площею 7,9 кв. м., яку вона переобладнала у ванну кімнату на час, коли була власником будинку і згідна компенсувати кошти позивачу. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано суду належних доказів, про те, що на протязі всього часу розгляду вищевказаних справ в судах різних інстанціях, приймалося рішення про заборону відповідачу здійснювати будь які дії, щодо користування та володіння 11/20 частини житлового будинку [ADDRESS], які на той час, належали їй на праві власності. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.3 ЦПК України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що було здійснено позивачем. Відповідачка небула позбавлена права користуватися 11/20 частини спірного будинку, який до 12 грудня 2012 року належали їй на праві власності. Разо з тим, судом встановлено, що відповідач на час розгляду даної справи користується приміщенням, згідно з планом, 1-6; площею 7,9 кв., яке належить позивачу. В судовому засіданні позивач заперечувала проти сплати їй коштів за дане приміщення, а тому в частині зобов"язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачем належному їй приміщенні підлягає до задоволення. Не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою так, як суду не надано жодних доказів, що підтверджують право позивача на користування або володіння зазначеною земельною ділянкою, її розір, меж, як і не надано доказів про перешкоджання з боку відповідача користуватися земельною ділянкою. Що стосується відшкодування моральної (немайнової) шкоди нанесеної відповідачем то, позивачем не було доведено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями їй заподіяно, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, небуло надано доказів підтвердження цього, а також, в судових дебатах позивач відмовилася від відшкодування моральної шкоди.

Outcome: dismissed