Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Егерзунд Україна» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] з 08 травня 2009 року по 21 лютого 2012 року працював в ТОВ «Егерзунд Україна» на посаді комірника, та в його посадову інструкцію входило приймання, зберігання та відпуску товарно-матеріальних цінностей на складах, 20 січня 2012 року за результатами проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на складі ТОВ «Егерзунд України», якою було виявлено нестачу товару «філе оселедця» с/м (clupea harengus) 6-10» в кількості 2380,00 кг. На загальну суму 43363,60грн., що підтверджується протоколом засідання постійно діючої інвентаризаційної комісії та інвентаризаційним описом товарно-матеріальних цінностей. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просив задовольнити їх в повному обсязі. Представник відповідач [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечував повністю, та просив суд відмовити в його задоволенні, надавши пояснення, що позов необґрунтований та такий що не підлягає. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмити, з огляду на наступне. Перевіряючи обставини у справі, судом встановлено, що 08 травня 2009 року [PERSON] було прийнято на работу в ТОВ «Егерзунд Україна» відповідно до наказу 12-КА (а.с.5). 08 травня 2009 року між ТОВ «Егерзунд Україна» та [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.10-11). Наказом № 21/02/12/к від 21.02.2012 року відповідача [PERSON] було звільнено з 21.02.2012року за п. 2, ч.1, ст. 40 КЗпП України (а.с.6). Відповідно до акту від 15 лютого 2012 року про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей на складі ТОВ «Егерзунд України», якою було виявлено нестачу товару «філе оселедця» с/м (clupea harengus) 6-10» в кількості 2380,00 кг. На загальну суму 43363,60грн. (а.с.19-20). Згідно протоколу інвентаризаційної комісії від 20.01.2010 року нестача становить 43363,60грн. (а.с.15). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Стаття 134 КЗпП України визначає, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Пленум Верховного Суду України у Постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» зазначає, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1, 135-3,137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди (п.8). Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Відповідно до листа Бориспільської міжрайонної прокуратури, в ході проведення перевірки відносно звернення представника ТОВ «Егерзунд», було прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи за злочин передбачений ст.. 185,190 КК України, за відсутністю складу злочину. Протягом розгляду цивільної справи представник позивача не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, а сааме: акт передачі матеріальних цінностей при звільненні, про наявність вини відповідача у недостачі та не відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання своїх трудових обов'язків в сумі 24930,66 грн.. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оглянувши надані позивачем докази на підтвердження своєї позиції, оцінивши їх належність, допустимість і достовірність, суд дійшов до висновку про те, що обставини, на які посилається позивач, а саме те, що шкода була завдана саме [PERSON], не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в задоволені позову слід відмовити. Згідно із положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На підставі вищевикладеного суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підялгають задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed