Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до Харківського національного медичного університету про виправлення відомостей у трудовій книжці та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 10.12.2009 року вона працювала в Харківському національному медичному університеті на посаді лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології. За вимогою професора Мінухіна, нею було подано заяву про звільнення 18.07.2014 року за власним бажанням у зв»язку з переїздом у інше місто. У відділі кадрів занесли запис про звільнення, начеркали, а тому просить суд зобов»язати керівництво університету виправити запис про звільнення згідно нормативних документів України в найкоротший термін та згідно з заявою на звільнення, в котрій зазначено за власним бажанням в зв»язку з переїздом у інше місто. Також просить суд стягнути з відповідача на її користь 10 000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила суд зобов»язати керівництво університету виправити запис про звільнення згідно нормативних документів України в найкоротший термін та згідно з заявою на звільнення, в котрій зазначено за власним бажанням в зв»язку з переїздом у інше місто та стягнути з відповідача на користь [PERSON] 10 000 грн. моральної шкоди. Представник відповідача подала до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, а також письмові заперечення, в яких просила у задоволенні позовних вимог відмовити у зв»язку з їх безпідставністю та недоведеністю Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, письмові заперечення, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Судом встановлено, що [PERSON], з 10.12.2009 року працювала в Харківському національному медичному університеті на посаді лаборанта кафедри мікробіології, вірусології та імунології, що стверджується оглянутим в судовому засіданні наказом про прийняття № 1137/к від 10.12.2009р. ( а.с. 20 ). З оглянутої в судовому засіданні заяви [PERSON] від 25.06.2014 року вбачається, що остання просить звільнити її за власним бажанням 18.07.2014 року. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Таким чином, судом встановлено, що на підставі власноруч написаної заяви, поданої до відділу кадрів ХНМУ 25.06.2014 року гр. [PERSON] було звільнено із займаної посади 18.07.2014 року, за власним бажанням, яка окрім, прохання про відрахування за власним бажанням, не містила більше жодних доповнень, пояснення причин звільнення. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] просила звільнити її у зв»язку з переїздом в інше місце, судом не приймаються до уваги, оскільки в заяві на звільнення причина звільнення позивачем вказана не було. На підставі вказаної заяви [PERSON] було видано наказ ХНМУ №651/к від 14.07.2014р. (а.с. 22-23), та проведено процедуру звільнення за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), про що до трудової книжки [PERSON] внесено відповідний запис. Відповідно до ч.І. ст.48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка б основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок працівників визначається постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.93 р. № І01, Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення від 29.07.1993 р. № 58 (далі - Інструкція) та інших норм діючого чинного законодавства України. Так, згідно з п. 2.3, п.2.4 Інструкції, передбачено, що «п.2.3.Записи в трудовій книжціпри звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону», що і було виконано університетом, "п.2.4. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також: про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження)», дана умова університетом була виконана, наказ про звільнення був підготовлений у відповідності до власноруч написаної заяви [PERSON] та згідно наказу було внесено відповідний запис до трудової книжки \звільнити з 18.07.2014 р. за власним бажанням, cm. 38 КЗпП України). 18.07.2014 року [PERSON] особисто отримала свою трудову книжку у відділі кадрів ХНМУ, про що свідчить запис № 7397 у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 26), та була ознайомлена з наказом про звільнення, про що свідчить її особистий підпис на заяві та у наказі. З оглянутої в судовому засіданні оригіналу трудової книжки вбачається, що запис про звільнення [PERSON] 18.07.2014 року містить неточності та виправлення, а саме після цифр 38 накреслено та зазначено п.2 КЗпП України Відповідно до п. 2.6 Інструкції, передбачено що: «У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення а також: про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис». Зазначені вище виправлення повинні повністю відповідати оригіналові наказу про звільнення, а тому суд приходить до висновку, що власник ( ХНМУ) , у відповідності до п.2.6 Інструкції має виправити запис від 18.07.2014 року у трудовій книжці про звільнення [PERSON] за ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу № 651\\к від 14.07.2014 року, який не буде містити неточностей, які наявні у трудовій книжці.( зокрема виправлень) Щодо вимог позивача викладених нею у клопотанні від 11.03.2015 року ( а.с. 36) про зобов»язання внесення у трудову книжку записів про навчання у Київському медичному коледжі та у Харківському медичному університеті, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та нарахування пені за кожний день прострочки, то у відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі, позивачем вказані вимоги у позові не пред»являлись і заяви про зміну позовних вимог, у відповідності до ст.31 ЦПК України не подавались, а отже суд не вправі вирішувати вказані вимоги по суті. Згідно ст. 237 і КЗпП України «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». Суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується, а відтак, вказані вимоги не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed