Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, посилаючись на наступне. [INFO] помер її батько [PERSON] , який до дня смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складається з: житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що належав спадкодавцеві в цілому на підставі договору про право забудови від 21.05.1958 року № 1-22012, посвідченого Нікопольською державною міською нотаріальною конторою, та земельної ділянки, площею 0, 0538 гектарів, у межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, що належала спадкодавцеві на підставі державного акту серії ДП від 29.12.1997 року, виданого на підставі рішення Нікопольської міської ради від 24.12.1997 року за № 830 (кадастровий номер 1211600000:03:097:0102). Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 16278869 від 10 вересня 2008 року, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, від імені [PERSON] заповіт не посвідчувався. [INFO] померла її мати [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] фактично як дружина спадкодавця, проте, за життя не оформила своїх спадкових прав. До майна померлої [PERSON] в Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області відкрито спадкову справу на підставі її заяви про прийняття спадщини від 28 жовтня 2020 року. 06 липня 2009 року від імені [PERSON] був посвідчений заповіт, згідно якого все своє майно і майнові права та обов`язки, що належатимуть на день смерті, вона заповіла їй. На даний час вона є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті матері, а спадкоємцем за законом є її сестра [PERSON] (відповідач по справі), яка не проявляє інтересу до спадкового майна, бо їй було відомо про розпорядження матері, а саме -про заповіт від 06.07.2009 року, що складений на її ім`я. На її звернення до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, вона отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 1857/02-31 від 28.10.2020 року, відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат», гл.10, р.4, п. 4.15 «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» у зв`язку з тим, що у документах, що підтверджують право власності на спадкове нерухоме майно, а саме - у Договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої приватної власності, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області від 21 травня 1958 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2201, а також в Акті прийому-передачі зазначеного нерухомого майна вказано адресу житлового будинку: [ADDRESS] , а в Державному акті на право приватної власності на землю серії ДП від 29.12.1997 року, виданого на підставі рішення Нікопольської міської ради від 24.12.1997 року за № 830, адреса земельної ділянки, що передана для будівництва і обслуговування зазначеної нерухомості, вказана: [ADDRESS] (сто сімдесят сім). Згідно з підпунктом 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.05.2012 року за № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у зв`язку з чим їй рекомендовано звернутись до суду для визнання права власності на спадкове майно. З приводу викладеного зауважує, що первинний номер «[NUMBER]» спадковому будинку був тимчасово призначений під час проведення забудови, а згодом, у зв`язку із закінченням забудови вулиці, було змінено номер будинку на «[NUMBER]» з метою остаточного впорядкування нумерації об`єктам нерухомості, які розташовані по [ADDRESS] , що були повністю побудовані та прийняті в експлуатацію, однак, даних щодо зміни нумерації будинку в КП «Нікопольське МБТІ» немає (див. у додатку повідомлення КП «НМБІ» № 1064 від 30.07.2020 року). Крім того, на її замовлення КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» здійснило технічну інвентаризацію вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями, в результаті якої було виготовлено технічний паспорт від 30.07.2020 року (див у додатку), а згідно повідомлення КП «НМБТІ» № 1064 від 30.07.2020 року, станом на 31.12.2012 року, відповідно даних БТІ, вищезазначеному об`єкту нерухомого майна присвоєно адресу: [ADDRESS] (за документами - [ADDRESS] ). Згідно матеріалів технічної інвентаризації, станом на 30.07.2020 року самочинне будівництво за вищевказаною адресою відсутнє. Звертає увагу суду на ту обставину, що від спадщини вона ніколи не усувалась, бо на протязі тривалого часу систематично сплачує комунальні платежі і належним чином утримує технічний стан спадкової нерухомості та обробляє землю біля будинку, проте, по незалежним від неї причинам, в зв`язку з розбіжностями у нумерації будинку в правовстановлюючих документах на спадкову нерухомість, не має можливості оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку. Згідно до положень ст.1216 ЦК України, у разі спадкування, права та обов`язки спадкодавця переходять до спадкоємців. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.2 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності (або право користування) земельною ділянкою, на якій вони розміщені. В силу ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України). Статті 81, 131З ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приводу викладених обставин, з метою вирішення питання про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом, вона використовує своє право на звернення до суду, оскільки її вимоги ґрунтуються на законному праві на спадщину за законом і не суперечать правам і інтересам інших осіб. За таких обставин звернулась до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.68), відповідачка проти задоволення позову не заперечувала (а.с.70). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно до ч.2 ст.1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч.1,5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Гарантії здійснення прав володіння, користування та розпорядження майном, їх захист також регламентовано ст.41 Конституції України, відповідно до якої громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватись об`єктами права державної та комунальної власності, відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] помер батько сторін по справі [PERSON] (а.с.7), який до дня смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). На день смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, яке складалось з: житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що належав спадкодавцеві в цілому на підставі договору про право забудови від 21.05.1958 року № 1-22012, посвідченого Нікопольською державною міською нотаріальною конторою (а.с.15-22), та земельної ділянки, площею 0, 0538 гектарів, у межах згідно з планом, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, що належала спадкодавцеві на підставі державного акту серії ДП від 29.12.1997 року, виданого на підставі рішення Нікопольської міської ради від 24.12.1997 року за № 830 (кадастровий номер 1211600000:03:097:0102) (а.с.30-32). Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 16278869 від 10 вересня 2008 року, виданого Другою Нікопольською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, від імені [PERSON] заповіт не посвідчувався. [INFO] померла мати сторін по справі [PERSON] (а.с.8), яка прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] фактично як дружина спадкодавця, проте, за життя не оформила своїх спадкових прав. До майна померлої [PERSON] в Другій Нікопольській державній нотаріальній конторі Дніпропетровської області відкрито спадкову справу на підставі заяви позивачки про прийняття спадщини від 28.10.2020 року. 06.07.2009 року від імені [PERSON] був посвідчений заповіт (а.с.12), згідно якого все своє майно і майнові права та обов`язки, що належатимуть спадкодавиці на день смерті, вона заповіла позивачці по справі. На даний час позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті матері, а спадкоємцем за законом є її сестра [PERSON] (відповідач по справі), яка не претендує на спадкове майно. Відповідачка ж, звернувшись до нотаріуса, отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 1857/02-31 від 28.10.2020 року, у зв`язку з тим, що у документах, що підтверджують право власності на спадкове нерухоме майно вказано адресу житлового будинку: [ADDRESS] , а в Державному акті на право приватної власності на землю серії ДП від 29.12.1997 року, виданого на підставі рішення Нікопольської міської ради від 24.12.1997 року за № 830, адреса земельної ділянки, що передана для будівництва і обслуговування зазначеної нерухомості, вказана: [ADDRESS] (сто сімдесят сім) (а.с.24). Згідно повідомлення КП «НМБТІ» № 1064 від 30.07.2020 року, станом на 31.12.2012 року, відповідно даних БТІ, спірному об`єкту нерухомого майна присвоєно адресу: [ADDRESS] (за документами - [ADDRESS] ) (а.с.15). Відповідно до матеріалів технічної інвентаризації, станом на 30.07.2020 року самочинне будівництво за вищевказаною адресою відсутнє. Позивачка від спадщини ніколи не усувалась, протягом тривалого часу систематично сплачує комунальні платежі і належним чином утримує технічний стан спадкової нерухомості та обробляє землю біля будинку. Згідно до положень ст.1216 ЦК України, у разі спадкування, права та обов`язки спадкодавця переходять до спадкоємців. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Згідно ч.2 ст.1225 ЦК України, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності (або право користування) земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Відповідно до ст.116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України). Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved