Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

свої вимоги з урахуванням їх уточнення позивач обґрунтовує тим, що 01 березня 2019 року між ним та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлової будівлі. Згідно з цим договором відповідач продав позивачу нежитловий будинок загальною та основною площею 29,2 кв. м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що між сторонами досягнуто домовленостей щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу, зокрема, визначено предмет і ціну договору з умовою подальшого посвідчення за місцем складання в нотаріальній конторі. Крім того, між ними відбулося повне виконання умов вказаної угоди, що виразилося в передачі нежитлової будівлі відповідачем та оплаті позивачем його вартості, що підтверджується відповідними доказами. Зокрема, відповідач надав позивачеві власноручно написану розписку про отримання від позивача грошових коштів за вказане майно. Однак, з моменту укладення вказаного попереднього договору відповідач без поважних причин ухиляється від явки до нотаріуса для наступного посвідчення договору (договорів) купівлі-продажу, хоча жодних обмежень для цього він не має. Позивач неодноразово телефонував до відповідача, через знайомих передавав повідомлення про необхідність виконання відповідачем обов`язку щодо нотаріального посвідчення договору, однак, відповідач припинив відповідати на телефонні дзвінки та спілкуватись, що свідчить про його цілковите ухилення від нотаріального посвідчення зазначеного договору, у зв`язку з чим позивач втратив будь-яку можливість нотаріально посвідчити цей правочин. Тому позивач, посилаючись на норми ст.ст. 334, 638 ЦК України, просить визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним та визнати за ним право власності на зазначену будівлю. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, 07.04.2021 року подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати в його відсутності (а.с. 32). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про розгляд справи належно повідомлявся. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до попереднього договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладеного 01.03.2019 року (№ 132) між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем), продавець продає покупцю належну йому нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В пункті 6 вказаного договору зазначено, що за домовленістю сторін продаж даної нежитлової будівлі вчинено за 7300 доларів США, які продавець одержав в повному обсязі від покупця до моменту підписання даного договору. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку сторони одна до одної не мають (а.с.27). Згідно із актом прийому-передачі 01.03.2019 року відбулася передача даного будинку на підставі укладеного сторонами вищезазначеного договору купівлі-продажу (а.с.29). Відповідно до письмової розписки, даної відповідачем 01.03.2019 року, останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 7300 доларів США в рахунок оплати за придбання вищевказаної нежитлової будівлі (а.с.30). Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно зі ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові надано право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1,3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Тому суд дійшов висновку про наявність передбаченої законом підстави для визнання вищевказаного договору дійсним та визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю. На підставі наведеного, ст.ст.207, 220, 316, 317, 328, 334 ЦК України, та,

Outcome: approved