Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, який мотивована тим, що 20.12.2016р. він згідно договору позики передав відповідачу кошти у сумі 48.600,00 грн. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що вказану суму відповідач, згідно власноручної розписки від 20.12.2016р., зобов"язався повернути до 10.03.2017р., проте у зазначений термін та до сьогоднішнього дня відповідач боргу не повернув, незважаючи на неодноразові звернення до нього з проханням повернути кошти, а відтак, вважаючи, що порушенні його права, позивач просить суд стягнути з відповідача борг у судовому порядку у сумі 48.600,00 грн. та понесені ним судові витрати по справі 640,00 грн. судового збору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просив суд їх повністю задоволити з підстав, наведених у позові. Відповідач, якого підтримав і його представник, позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що між ними не було укладено договір позики, оскільки відповідач не отримував грошей від позивача. Наявні у справі розписка та договір був укладений між ними для «страховки», коли відповідач, перебуваючи в скрутних матеріальних обставинах, брав у позивача в тимчасове користування його автомобіль, який потім йому повернув, а відтак у позові просив відмовити. Заслухавши сторони по справі, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, інших доказів сторони не надали, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ст.13 ЦПК України); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.263). Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.77-81); Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст.12); Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони випливають з договірних відносин і регулюються правовідносинами, визначеними нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону, який є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України), і вимогами законодавства. Обгрунтовуючи свої заперечення проти позовних вимог позивач, якого підтримав і його представник, вказав, що між ними не було укладено договір позики, оскільки відповідач не отримував грошей від позивача, наявні у справі розписка та договір були укладені між ними для приховування фактичного договору позики автомобіля, проте суд не погоджується з такими доводами, оскільки вони суперечать встановленим обставинам справи та матеріальному праву. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Верховний Суд України, у постанові від 18.09.2013р., виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як встановлено в судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказів 20.12.2016р. позивач [PERSON] згідно договору позики \\а.с.10\\ передав відповідачу [PERSON] кошти у сумі у сумі 48.600,00 грн., що було підтверджено його особистою письмовою розпискою від 20.12.2016р., із зазначенням строку повернення коштів до 10.03.2017р. (а.с.10), що безпосередньо підтверджує як укладення між сторонами договору позики, так і умови такого договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора зазначеної у позові грошової суми. В судовому засідання безпосередньо були дослідженні боргова розписка та договір позики, в якій відповідачем власноручно зазначено, що «дана розписка написана без будь-якого фізичного та психологічного впливу і підтверджує дійсну волю та відповідає дійсним обставинам, викладеним у розписці», ці ж обставини відповідач підтвердив і в засіданні, а відтак зазначені обставини у своїй сукупності виявляють справжню правову природу укладеного між сторонами саме договору позики, а отже і підтверджує як саме укладення між сторонами такого договору позики, так і умови такого договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора зазначеної у позові грошової суми. Разом з тим. у судовому засіданні достовірно встановлено, що у зазначений термін- до 10.03.2017р. відповідач борг позивачу не повернув, незважаючи на неодноразові звернення до нього позивача про повернення боргу згідно боргової розписки. Між тим, відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов»язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми або речей. Отже доводи відповідача про те. Що договір позики є удаваним та укладений з метою приховати інші правовідносини, що виникли внаслідок найму автомобіля- належними та допустимими доказами не підтверджено, а вимоги про оспорювання договору позики через безгрошовість (ст.1051 ЦК України) відповідачем не заявлялись. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязується повернути позикодавцеві кошти у строк та в порядку , що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві коштів. Відповідно до частини першої ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. У відповідності до частин першої та третьої ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Разом з тим, належних та достовірних доказів не дійсності (безгрошовості) укладеного між ними договору від 20.12.2016р. відповідач не подав. Окрім того, відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 640,00 гривень судового збору (а.с.1), а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до вимог ст.ст.23,218,611,1046,1048-1050 ЦК України та

Outcome: approved