Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

У липні 2013 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, у якому зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 13.08.99 року по 25.10.07 року. За час шлюбу за спільні кошти ними придбані [ADDRESS] і [ADDRESS]. Також зазначає, що після розлучення сторони продовжували проживати разом, мали спільний бізнес - ПП «Будімпекс» і придбали автомобіль Acura MDX д.н. [NUMBER]. У травні 2013 року [PERSON] повідомив про придбання житлового будинку [ADDRESS] і запропонував продати [ADDRESS]. Після відмови [PERSON] на відчуження квартири, відповідач вимагав від неї звільнити квартиру та почав заперечувати спільне придбання сторонами майна як у шлюбі, так і поза шлюбом. Під час розгляду справи позивачка неодноразово змінювала та доповнювала свої вимоги. Остаточно просила встановити факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу із 26.11.07 року по 27.06.13 року, визнати об'єктами спільної сумісної власності подружжя [ADDRESS], [ADDRESS], житловий будинок по [ADDRESS], автомобіль Acura MDX д.н. [NUMBER]. Поділити спільне майно подружжя, визнавши за позивачкою право власності на [ADDRESS], а за відповідачем право власності на [ADDRESS], житловий будинок по [ADDRESS], автомобіль Acura MDX д.н. [NUMBER]. Також просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні [ADDRESS] і стягнути на свою користь ? частину вартості [ADDRESS], житловий будинок по [ADDRESS], автомобіль Acura MDX д.н. [NUMBER] (т.2 а.с.69). Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 січня 2015 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права і ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі. У лютому 2015 року до апеляційного суду надійшла заява неповнолітньої [PERSON] про приєднання до апеляційної скарги [PERSON] . У судовому засіданні [PERSON] апеляційну скаргу підтримала. Відповідач [PERSON] та його представник проти скарги заперечували, суду пояснили, що сім'я фактично розпалася із 2003 року, сторони жили своїм окремим життям, офіційно шлюб не розривали задля спільної дитини. ПП «Будімпекс» не є спільною власністю подружжя, оскільки засновано у 2003 році на кошти, отримані у подарунок від іншої жінки, з якою він на той час мешкав разом і збирався одружитися та створити спільний бізнес. Квартира [ADDRESS] придбана за кредитні кошти, які повертав банку особисто він, зокрема після розірвання шлюбу. Квартира [ADDRESS] набута у власність юридичною особою ПП «Будімпекс», тому не є спільним майном подружжя. Спірна квартира перебувала заставним майном за кредитним договором підприємства та у подальшому відчужена з метою погашення банківського кредиту, про що надаються відповідні документи. Решта майна ним придбана після розірвання шлюбу. За відсутності у справі диску із технічною фіксацією засідання місцевого суду від 28.05.14 року, у якому сторони визначали свої позиції, давали особисті пояснення, зверталися до суду із заявами і клопотаннями, апеляційним судом повторно заслухані пояснення сторін та задоволені їх клопотання про допит свідків та приєднання документів. З урахуванням викладеного, апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково. Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Місцевим судом вірно встановлені фактичні обставини укладання шлюбу сторонами 13.08.99 року, придбання під час шлюбу [ADDRESS] та припинення шлюбних відносин за рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25.10.07 року у порядку ст.114 СК України. Судом першої інстанції правильно встановлений зміст спірних правовідносин, дана належна оцінка доказам у справі, а висновок суду про безпідставність заявлених вимог про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу із 26.11.07 року по 27.06.13 року відповідає вимогам чинного законодавства та обставинам справи. Проте, відмовляючи за таких обставин у позові про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив із пропуску позивачкою трирічного строку звернення до суду із часу розірвання шлюбу. З таким висновком місцевого суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов його при неповному з'ясуванні обставин справи та із помилковим застосуванням норм матеріального права. З огляду на абз.3 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Із справи убачається, що [PERSON] змінив замки [ADDRESS] та почав перешкоджати проживанню там позивачки влітку 2013 року, тому строк звернення нею за судовим захистом на час звернення не сплинув. За таких обставин, вимоги [PERSON] про визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя [ADDRESS] та усунення перешкод у користуванні нею є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Між тим, доводи апелянта про спільне проживання однією сім`єю після розірвання шлюбу, з 26.11.07 року по 27.06.13 року ,крім пояснень свідків,спростовуються матеріалами справи. Звертаючись до суду за розірванням шлюбу сама [PERSON] у позові зазначала, що шлюбні відносини припинені із квітня 2007 року (т.3 а.с.206). У власноруч складеній заяві від 3.06.13 року прокурору Київського району м. Полтави [PERSON] зазначала, що шлюб між сторонами розірвано у 2007 році, у придбаній у шлюбі [ADDRESS] вона прописана та мешкає разом із дочкою. [PERSON] у цієї квартирі не прописаний і не проживав (т.2 а.с. 214). Аналогічні відомості викладені нею у особистих поясненнях на ім'я начальника Київського РВ ПМУ УМВС У у Полтавській області від 3.06.13 р. (т.2 а.с. 216). Сусідка [PERSON] у письмових поясненнях на ім'я начальника Київського РВ ПМУ УМВС У у Полтавській області від 3.06.13 р. повідомила, що у [ADDRESS] мешкає громадянка на ім'я [PERSON] разом із дочкою на ім'я [PERSON]. (т.2 а.с. 117). Сусідка [PERSON] у письмових поясненнях на ім'я начальника Київського РВ ПМУ УМВС У у Полтавській області від 3.06.13 р. повідомила, що близько 5 років у [ADDRESS] мешкає громадянка на ім'я [PERSON] разом із дочкою. Декілька разів бачила невідомого чоловіка, який навідував ОЛЬГУ (т.2 а.с. 118). У лютому 2014 року позивачка знову звертається до Київського РВ ПМУ УМВС У у Полтавській області, як вона сама зазначає у заяві «з метою інформування» (т.2 а.с.223). У особистих поясненнях на ім'я начальника Київського РВ ПМУ УМВС У у Полтавській області від 15.02.14 р. [PERSON] повідомляє, що близько 6 років тому розлучилася із відповідачем. Під час шлюбу сторонами придбано [ADDRESS] і [ADDRESS]. Обидві квартири оформлені на [PERSON] Після розлучення сторони фактично проживали у обох квартирах разом, а з травня 2013 року почалися сварки, відповідач почав її виселяти. У червні 2013 року нею подано позов про поділ спільного майна подружжя, а у лютому 2014 року [PERSON] вивіз спільне майно із [ADDRESS]. До органів внутрішніх справ звернулася з метою фіксації даного факту для подальшого використання у судовому засіданні у цивільній справі (т.2 а.с. 224). Таким чином версія спільного проживання сторін після розлучення виникла у позивачки лише після звернення до суду за поділом спільного майна подружжя, як вона сама зазначає «для подальшого використання у судовому засіданні у цивільній справі», з метою штучного збільшення обсягу майна, що підлягає поділу. Апеляційний суд критично оцінює наявні у справі фото таблиці. Організація [PERSON] відпочинку спільної дочки [PERSON] в Україні і за її межами у супроводі колишньої дружини та спільне святкування дня народження не свідчить про зберігання подружніх відносин, оскільки на підставі ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. (т.1 а.с.15- 21,63-77). До справи також приєднані фото святкувань і відпочинку позивачки із іншими якнайменш 7 різними особами чоловічої статі, проте з цього не випливає, що вона із усіма ними проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу (т.3 а.с.137- 145). Факт таких святкувань у [ADDRESS] ставить під обґрунтований сумнів спільне проживання там сторін однією сім'єю. Сам [PERSON] надав суду докази проживання та одруження із іншою жінкою (т.3 а.с.151- 154). З урахуванням викладеного вимоги позивачки про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу із 26.11.07 року по 27.06.13 року і визнання об'єктами спільної сумісної власності подружжя житлового будинку по [ADDRESS], автомобіля Acura MDX д.н. [NUMBER], придбаних відповідачем поза шлюбом, слід відмовити за безпідставністю. Посилання апелянта на необхідність визнання спільним майном подружжя та поділ [ADDRESS] не ґрунтуються на законі. Із справи убачається, що стороною договору про пайову участь в будівництві спірної квартири виступило ПП «Будімпекс» (т.1 а.с. 117-122). За рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради №318 від 10.07.07 року право власності оформлено та належним чином зареєстровано за ПП «Будімпекс» (т.1 а.с.38,47-48). Відповідно до статті 191 ЦК України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності; до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом; підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю; підприємство або його частина можуть бути об'єктом купівлі-продажу, застави, оренди та інших правочинів. За змістом абзацу 6 п.2.2 рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства „ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, на думку Конституційного Суду України, приватне підприємство, засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. За таких обставин предметом визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділу має виступати не окрема частка активів юридичної особи, а саме приватне підприємство як єдиний майновий комплекс із усіма видами майна, призначеного для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги підприємства перед ПАТ «Полтава-банк» за кредитними договорами на суму 1 000 000 грн. та 750 000 грн. (т.3 а.с.115-128). Таких позовних вимог позивачкою у справі не заявлялось. З урахуванням викладеного позовні вимоги про визнання спільним майном подружжя та поділ [ADDRESS] є безпідставними та не ґрунтуються на чинному законодавстві. Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення місцевого суду скасуванню із постановленням нового про задоволення заявлених вимог позивачки про визнання об'єктом спільної сумісної власності сторін [ADDRESS] та зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди у користуванні кв. [ADDRESS] [PERSON] Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення статті 88 ЦПК, тому стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вартість автомобілю «Acura» складає 228 227 грн. (т.2 а.с.1-25), вартість [ADDRESS] - 414 669 грн. (т.2 а.с.42-48), вартість [ADDRESS] 1 398 633 грн. (т.2 а.с.99-103), вартість земельної ділянки по [ADDRESS] складає 218 820 грн. (т.2 а.с.55-59), а усього обсяг спірного майна складає 2 260 349 грн. Вартість половини обсягу майна, на яку висунула вимоги становить 1 130 174,5 грн. Вартість половини [ADDRESS] (яка визнана спільною сумісною власністю подружжя) складає 207 334, 5 грн., тому майнові вимоги [PERSON] задоволено на 1/5. Апелянту [PERSON] письмово пропонувалося надати розрахунок витрат адвокатом часу на участь у справі для вирішення питання щодо відшкодування (т.3 а.с. 172), проте такий розрахунок суду не надано. Таким чином судові витрати апелянта за юридичну допомогу відшкодуванню не підлягають за відсутністю документального підтвердження. Пропорційно частині задоволених вимог відшкодуванню апелянту підлягають судові витрати, пов'язані із розглядом вимог щодо [ADDRESS], а саме за подачу позову 688,2 грн. (т.1 а.с.1-2), вартість експертної оцінки зазначеної квартири 500 грн. (т.2 а.с.47), забезпечення позову щодо зазначеної квартири 229,4 грн. (т.1 а.с.22-25), за подачу апеляційної скарги щодо вимог майнового характеру 344,1 грн. та немайнового - 57,33 грн. (т.3 а.с.175), а усього 1 819,03 грн..

Outcome: partial