Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення до позовних вимог від 15.09.2017 року (вх.№13457 від 20.09.2017 року) просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.04.2007 року у сумі 22878,92 грн., яка складається з наступного: 3180,45 грн. заборгованість за кредитом; 2498,77 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 17199,70 грн. - пеня, а також понесені судові витрати. Свій позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 05.04.2007 р. відповідач отримав кредит в сумі 21600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому сторони передбачили право банку у будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Умов укладеного договору відповідач належним чином не виконав, у звязку із чим утворилася заборгованість, яка станом на 08.06.2017 року становить 22878,92 грн., яка охоплює: 3180,45 грн. заборгованість за кредитом; 2498,77 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 17199,70 грн. пеня. Представник позивача в судовому засіданні 08.06.2017 року позов підтримав, вказав, що у звязку із неналежним виконанням відповідачем умов договору утворилася заборгованість. В подальшому представник позивача у судові засідання не зявлявся. Як вбачається зі змісту позовної заяви, представник позивача просить у випадку його неявки розгляд справи проводити у його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засіданні не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи. Таким чином, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір, шляхом оформлення й підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за якою останній отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % із розрахунку 360 днів у році, з обовязковими щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Банк свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором виконав, що не заперечується відповідачем. Як вбачається із уточненої позовної заяви від 15.09.2017 року, станом на 08.06.2017 року заборгованість відповідача за цим договором становить 22878,92 грн., яка складається з наступного: 3180,45 грн. заборгованість за кредитом; 2498,77 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 17199,70 грн. пеня. П.1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). В силу приписів ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Оскільки відповідачем не було дотримано умов укладеного договору, тобто зобовязання не були виконані належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства, суд вважає, що з нього слід стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 3180,45 грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 2498,77 грн. Щодо вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов"язання суд виходить з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1. Умов та Правил, передбачено, що у разі виникнення прострочених зобовязань за борговими зобовязаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. П.1.1.5.25 цих же умов і Правил визначено, що за несвоєчасну сплату послуг, передбачену цим договором, Умовами і Правилами, клієнт сплачує банку по кожному випадку порушення пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не більше подвійної дисконтної ставки НБУ, яка діяла в період, за яким платиться пеня, за кожен день прострочення. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня. В той час, ч.3 ст.551 ЦК України також передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України в постанові від 03.09.2014 року в справі №6-100цс14 висловив правову позицію, відповідно до якої частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Судом встановлено, що розмір неустойки становить 17199,70 грн., що значно перевищує розмір збитків (більш як у три рази). Конституційний суду України звертає увагу на те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3 ЦК України, ч.3 ст.509 ЦК України та ч.ч.1,2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (п.3.2 Рішення Конституційного суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013). Враховуючи зазначене,суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру неустойки до суми розміру збитків 5679,22 грн. (3180,45 грн. (заборгованість за кредитом) + 2498,77 грн. (заборгованість за процентами), що заподіяні банку неналежним виконанням боржником умов кредитного договору. З огляду на наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача слід стягнути 11358,44 грн., з них: 3180,45 грн. - заборгованість за кредитом, 2498,77 грн. заборгованість за процентами, 5679,22 грн. пеня. В решті позову слід відмовити. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, які складаються із судового збору. При цьому суд виходить із мінімальної ставки судового збору та вважає за необхідне стягнути з відповідача 1600 грн.

Outcome: partial