Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням зменшених позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] на свою користь 2\~630 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої останнім під час виконання останнім трудових обов"язків, та понесені ними судові витрати в розмірі 1 218 грн. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що [PERSON] працював у Ічнянському національному природному парку на посаді заступника директора головного природознавця з 24.07.2012 року по 31.08.2015 року, з яким 24.07.2012 року був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. У зв»язку з поданням заяви про звільнення 19.08.2015 року був виданий наказ по установі про прийняття-передачу матеріальних цінностей, згідно яких відповідач зобов»язаний був передати позивачу матеріальні цінності, які знаходилися у нього під звітом, однак їх не повернув. У судовому засіданні представники позивача підтримали позов і просили його задовольнити із зазначених у ньому підстав, пояснивши, що після звільнення відповідач безпідставно не повертає підприємству матеріальні цінності, залишкова вартість яких складає 2\~630 грн. Відповідач [PERSON] у судове засідання 16 березня 2016 року не з»явився, при цьому будь-яких відомостей про причину своєї неявки не надав, однак про час та місце розгляду справи повідомлявся за фактичною адресою проживання, звідки повернулося повідомлення про те, що за зазначеною адресою він не проживає (а.с. ). Враховуючи, що останньому надсилалися повістки за фактичною адресою проживання в [INFO], які відповідач отримував (а.с. 57, 88, 89), а також те, що судовому засіданні (а.с. 32) під час встановлення особи він називав зазначену вище адресу свого проживання, до останнього розгляду справи не повідомив суд про зміну свого проживання, суд вважає, що він відповідно до ст.ст. 74, 77 ЦПК України вважається повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином та визнав можливим розглядати справу за його відсутності. Також суд бере до уваги пояснення відповідача, які він надавав у попередніх судових засіданнях, в яких позов визнав частково, пояснивши, що він не заперечує повернути майно, якщо воно буде прийняте відповідно до закону, при цьому якщо директор парку забезпечить йому безпеку, оскільки, як він вважає, поява в Ічнянському національному природному парку може загрожувати його життю. Крім того вважає, що певна кількість матеріальних цінностей повинна бути давно списана, однак цього зроблено не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що після звільнення [PERSON] з посади була утворена комісія для прийняття-передачі матеріальних цінностей останнім, який їх не повернув. Незважаючи на те, що строк дії служби деяких матеріальних цінностей вийшов, однак для їх списання необхідно, щоб відповідач їх повернув, оскільки все це обліковується, а тому бюджетні кошти повинні бути повернуті. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, показання свідка та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що наказом № 89 від 24.07.2012 року [PERSON] було прийнято на посаду заступника директора головного природознавця Ічнянського національного природного парку (а.с. 7). 24.07.2012 року з [PERSON] був укладений типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а.с. 8). Із копії накладної (вимоги) № 189 від 31 грудня 2010 року вбачається, що під звіт [PERSON] було передано 2 лавочки на загальну суму 120,50 грн, 2 топчани на загальну суму 442,50 грн, 8 топчанів на загальну суму 739 грн, 4 столи на загальну суму 271 грн та 8 лавочок на загальну суму 81 грн (а.с. 20). Із копії накладної (вимоги) № 161 від 17 вересня 2012 року вбачається, що під звіт [PERSON] було передано одну флеш-карту об»ємом 4 GB на суму 110 грн (а.с. 21). Із копії особової картки № 42 видно, що [PERSON] було передано 1 костюм комуфляжний, зі строком служби 3 роки на суму 707 грн, 1 куртку осінню, зі строком служби 4 роки на суму 141 грн, 1 блайзер, зі строком служби 2 роки на суму 75 грн, 1 пару ботинок, зі строком служби 2 роки на суму 255 грн, 1 ремень, зі строком служби 2 роки на суму 68 грн, 1 краватку, строком служби 2 роки на суму 30 грн, 1 сорочку бавовняну з довгим рукавом, строком служби 2 роки на суму 86 грн, 1 сорочку бавовняну з коротким рукавом, зі строком служби 1,5 роки на суму82 грн, погони у кількості 4 штук, зі строком служби 2 роки на загальну суму 116 грн, 1 нашивку на рукав, зі строком служби 2 роки на суму 35 грн, 1 кокарду, строком служби 2 роки на суму 18 грн (а.с. 22). Згідно копії інвентаризаційного опису основних засобів від 18.04.2013 року вбачається, що [PERSON] було передано прилад для визначення координат Garmin GPS-60 на суму 1\~398 грн (а.с. 23-24). Згідно копії інвентаризаційного опису інших необоротних матеріальних активів та запасів від 24.07.2012 року вбачається, що [PERSON] було передано клеймо молотка на суму 67 грн (а.с. 25-26). Відповідно до наказу № 94-к від 28 серпня 2015 року [PERSON] було звільнено з посади заступника директора-головного природознавця 31 серпня 2015 року за власним бажанням (а.с. 37). 19 серпня 2015 року по Ічнянському національному природному парку був виданий наказ № 155 про прийняття-передачу матеріальних цінностей від [PERSON] (а.с. 39). Наказом № 162 від 31 серпня 2015 року того ж підприємства було продовжено дію комісії по списанню матеріальних цінностей (а.с. 40), а 08 вересня 2015 року наказом № 166 було створено спеціальну виїзну комісію в складі 3 чоловік (а.с. 41). Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. У відповідності до приписів ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене. Згідно зі ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. Із зведеної відомості згідно даних бухгалтерського обліку Ічнянського НПП вбачається перелік матеріальних цінностей, які знаходяться під звітом у [PERSON], які останній не передав при звільненні позивачу, залишкова вартість яких становить 2\~663 грн (а.с. 60-61), при цьому у судовому засіданні представниками позивача була зменшена залишкова вартість матеріальних цінностей до 2\~630 грн за мінусом клейма-молотка, залишкова вартість якого становить 33 грн (а.с. 60). Відповідно до ч. 1 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Таким чином, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів та досліджених письмових доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] повинен нести матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини позивачу, оскільки останній, при звільненні, не передав матеріальні цінності, які були йому ввірені. Посилання відповідача на те, що певна кількість матеріальних цінностей, а саме форм та одягу, повинна бути давно списана, тому не може бути стягнута за це шкода, не заслуговує на уваги, оскільки при звільненні працівника в установі проводиться інвентаризація, що було зроблено позивачем та підтверджується інвентаризаційним описом від 31.08.2015 року, яким було фактично зафіксовано нестачу та запропоновано відповідачу її повернути, чого він не зробив. Списання цінностей проводить комісія після їх обстеження, про що складається відповідний акт, чого позивач зробити ніяк не міг, тобто звільнення працівника не є автоматичною підставою для списання з нього всіх цінностей і неповернення їх в установу. Суд також критично ставиться до пояснень позивача в частині того, що однією із перешкод у поверненні ним ввіреного йому майна є загроза його життю у разі появи ним у Ічнянському Національному природному парку, а також те, що це майно буде прийняте не відповідно до закону, так як будь-яких доказів у підтвердження зазначеного вище суду не надав. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 1 218 грн.

Outcome: approved