Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство "Акціонерний Комерційний Банк"Конкорд" звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору поруки. В обгрунтування позовних вимог зазначило, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2013 року за заявою ПАТ АКБ «Конкорд» порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Брокер Актив» та визнано грошові вимоги ПАТ АКБ «Конкорд». Крім того, вказаною ухвалою встановлено розмір грошової винагороди розпоряднику майна [PERSON] у розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання ним повноважень за рахунок заявника ПАТ АКБ «Конкорд». З метою оплати послуг [PERSON] за виконання ним повноважень по забезпеченню здійснення процедури розпорядження майном, позивач звернувся до приватного нотаріуса в м.Дніпропетровську для відкриття депозитного рахунку на ім'я [PERSON] Натомість відповідач до нотаріуса з метою надання витягу з реєстру ЄДРПОУ та картки зразків підпису особисто не прибув. 03.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] поручився перед [PERSON] за виконання обов'язку ПАТ АКБ «Конкорд» зі сплати грошової винагороди [PERSON] у справі про банкрутство ТОВ «Брокер Актив». Оскільки вказаний правочин є фіктивним та таким, що укладений без наміру створити правові наслідки, позивач просив суд визнати його недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов. Відповідач [PERSON] надав суду заперечення на позовну заяву, в яких, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, просив в їх задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився повідомлявся у встановленому законом порядку. Заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2013 року порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Брокер Актив» за заявою ПАТ АКБ «Конкорд» та визнано грошові вимоги ПАТ АКБ «Конкорд» в загальній сумі 3515766,00 грн.. Вказаною ухвалою призначено розпорядником майна боржника [PERSON], якому встановлено розмір грошової винагороди у розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання ним повноважень за рахунок заявника ПАТ АКБ «Конкорд». Відповідно до вимог ч.2 ст.115 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» сплата грошової винагороди арбітражному керуючому (розпоряднику майна) здійснюється шляхом її авансування заявником (кредитором або боржником). Сума авансового платежу вноситься на депозитний рахунок нотаріуса та виплачується арбітражному керуючому (розпоряднику майна) за виконання ним повноважень розпорядника майна. З листа ПАТ АКБ «Конкорд», направленого на адресу відповідача [PERSON], №182 від 17.03.2014 року вбачається, що останньому запропоновано особисто звернутися до приватного нотаріуса [PERSON] з метою надання витягу з реєстру ЄДРПОУ та картки зразків підпису, необхідних для відкриття депозитного рахунку на його ім'я. 03.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] поручився перед [PERSON] за виконання обов'язку ПАТ АКБ «Конкорд» зі сплати грошової винагороди [PERSON] у справі про банкрутство ТОВ «Брокер Актив», порушеній ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2013 року. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним вказаного правочину, ПАТ АКБ «Конкорд» посилалося на його фіктивність та укладення без наміру створення правових наслідків. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, у ч. 5 вказаної статті зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. За змістом ст.234 ЦК України фіктивний правочин вчиняється його учасниками без наміру виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов'язків, тобто "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що ним передбачені. Причому справжні їх цілі можуть бути як протизаконними так і цілком законними. Водночас фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація). Про відсутність у відповідачів, як сторін оспорюваного правочину, наміру створити реальні правові наслідки, зокрема, свідчить суттєве обмеження відповідальності поручителя та незазначення в договорі розміру зобов'язання. Так, відповідно до ч.2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. В той же час в пункті 3 оспорюваного договору відповідачі погодили, що відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 100,00 грн. Поручитель не відповідає за відшкодування боржником збитків та за сплату процентів, неустойки (штрафу, пені) за основним грошовим зобов'язанням. Таким чином, обмеження відповідальності поручителя сумою в 100 грн., на думку суду, свідчить про відсутність наміру дійсного поручительства. Крім того, спірний правочин не містить істотної умови про ціну договору, оскільки в ньому не зазначений конкретний розмір зобов'язання, за виконання якого поручитель поручається перед кредитором. Зважаючи на наведене, суд вважає позовні вимоги доведеними та приходить до висновку про наявність підстав, визначених ст.ст. 215,234 ЦК України, для задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору поруки від 03.03.2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved