Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому вказала, що 20 жовтня 2007 року між нею, [PERSON], 1983 року народження та відповідачем [PERSON], 1984 року народження, було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом РАЦС у м. Ровеньки, про що було видано свідоцтво № [NUMBER] від 20 жовтня 2007 року. Від цього шлюбу у них є дитина [PERSON], [INFO], що на даний момент проживає разом з позивачем. 13 травня 2013 року Ровеньківським міським судом прийнято рішення про розірвання шлюбу. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати свою дитину у відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України, а також виконавчого листа № 424/1972/13-ц від 13.05.2013 р. про стягнення аліментів у розмірі ? частини, починаючи з 28.03.2013 року та до повноліття дитини. Це, зокрема, виявилося у листопаді 2013 pоку, оскільки кошти, отримані позивачем, перераховані за жовтень 2013 року, згідно його заяви у розмірі 485,00 грн. Враховуючи суму аліментів сплачену за жовтень 2013 p., яка є його ? частиною заробітку, робив розрахунок заборгованості з 28.04.2013 р., а саме: 3 дні за квітень 2013 р. - 48,50 грн., 5 місяців заборгованості - 2 425,00 грн., усього сума заборгованості складає - 2 473,50 грн. Також, згідно Сімейного Кодексу України батько повинен брати участь у витратах на дитину, тому додає суму, яку можу підтвердити розрахунковими документами - 1 998,90 грн. Як відомо позивачу, аліменти відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, у шлюб після розлучення з позивачем не вступав, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина немає. Просила суд присудити стягнення заборгованості, а також витрати на утримання дитини у розмірі 4 472,40 грн. та стягнути їх з [PERSON]. Згідно Сімейного Кодексу України ст. 196 стягнути з [PERSON] пеню за несплату аліментів у розмірі 1 % за кожен день затримки. Згідно Сімейного Кодексу України ст. 164 роздивитися можливість позбавити батька прав на дитину, оскільки він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності або будь-яких письмових пояснень від останнього не надходило. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав: Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 2), 20 жовтня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ровеньківського міського управління юстиції Луганської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] за актовим записом №459. Від спільного життя сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 3). Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 13 травня 2013 року Ровеньківським міським судом Луганської області було винесено рішення, відповідно до якого шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 4). Також, у судовому засіданні було встановлено, що за рішенням суду з відповідача стягуються аліменти на користь позивача на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини його заробітку (доходу), починаючи з 28.03.2013 року і до повноліття дитини. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на статтю 196 СК України, згідно якої при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Але суд вважає, що доводи позивача не є обґрунтованими, оскільки право на неустойку (пеню) відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України виникає лише, якщо буде встановлена вина платника аліментів у затримці їх сплачення. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Відповідно до позиції Верховного Суду України для застосування до платника аліментів вимог, передбачених ч. 1 ст. 196 СК України, насамперед необхідно встановити вину платника аліментів, з якої утворилась заборгованість. Позивач [PERSON] не надала суду жодних доказів, які б свідчили про факт заборгованості по аліментам, вини відповідача щодо затримки сплати аліментів, підстави, внаслідок яких утворилась заборгованість, і також, позивач не надала суду розрахунок заборгованості і розрахунок пені за несплату аліментів, і суду пояснила, що надати інші необхідні докази, вона не може. Окрім того, позивач у своїй позовній заяві просить суд позбавити батька прав на дитину, оскільки він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, проте вона не надала жодних доказів того, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню своєї доньки [PERSON], 2009 року народження. Як вбачається з Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями , внесеними Постановою ПВСУ від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Як експлуатацію дитини слід розглядати залучення її до непосильної праці, до заняття проституцією, злочинною діяльністю або примушування до жебракування. Якщо позов про позбавлення батьківських прав заявлений із декількох підстав, суди повинні перевіряти та обґрунтовувати в рішенні кожну з них. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, тому вони не підлягають задоволенню з наведених вище підстав. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed