Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-31 00:00:00

Позивачі звернулися із вказаним позовом до суду посилаючись на те, що перебували у трудових відносинах з відповідачем, що згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15.08.2013 року, яке було скасовано та ухвалено нове рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.10.2013 року, стягнуто на користь позивача [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4929,40 грн, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 15070,00грн. Стягнуто на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2528,25 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 12330,00 грн. Позивачі зазначали, що відповідач на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва відмовився в добровільному порядку виконати рішення суду та провести з позивачами повний розрахунок. Позивачі зазначали, що за відкритими виконавчими провадженнями ВП№40792417 та ВП №40793032 з відповідача примусово було стягнуто всі суми на користь позивачів, про що їх стало відомо з надісланих постанов про закінчення виконавчого провадження. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, враховуючи те, що постановами про закінчення виконавчого провадження встановлено день фактичного розрахунку ЖБК «Алмаз-2» з позивачами після звільнення 03.03.2014р, виконавчою службою стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку після звільнення по день прийняття судом рішення, т.б. з 01.04.2013р по 17.10.2013р,термін правопорушення, а саме затримки виплат всіх повинних належних коштів після прийняття рішення Апеляційним судом по день проведення фактичного розрахунку продовжується з 18.10.2013 по 03.03.2014р і становить 95 робочих днів, а саме для [PERSON]-20450грн.00коп.(110х95), для [PERSON]-8550,00 грн.(90х05). А також у зв»язку із відмовою у добровільному порядку виконати рішення суду позивачі вважають, що діями відповідача їм завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють у 5000 грн. кожній, а тому просять суд позов задовольнити.В судовому засіданні позивачі підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд позов задовольнити, на підставі усних пояснень та поданих письмових доказів. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, подав письмові заперечення проти позову ( а.с.32-33) вважав, що суд має закрити провадження по справі,оскільки позивачі вже зверталися з аналогічним позовом, по якому ухвалено рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.10.2013 року. Також зазначав, що стягувачами заява про примусове виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.10.2013 року було подано до виконавчої служби 18.11.2013 року, 20.11.2013 року було відкрито виконавче провадження, боржнику було надано семиденний строк для виконання рішення суду у добровільному порядку. Виконавчий лист було отримано відповідачем 28.10.2013 року та в цей день було поштовим переказом перераховано на користь позивача [PERSON] грошову суму у розмірі 2104.56 грн., на користь [PERSON] у розмірі 4091,74 грн., які були виплачені 01.11.2013 року. Представник відповідача зазначав, що на депозитний рахунок Державної виконавчої служби у Святошинському районі м. Києва ЖБК «Алмаз-2» 22.01.2014 року, які відповідно до розпорядження державного виконавця від 28.01.2014 року перераховані стягувану відповідним управлінням ДКСУ. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідачем частково добровільно виконано рішення Апеляційного суду м. Києва та за виконавчим листом було отримано відповідачем 28.10.2013 року та в цей день було поштовим переказом перераховано на користь позивача [PERSON] грошову суму у розмірі 2104.56 грн., на користь [PERSON] у розмірі 4091,74 грн., які були виплачені 01.11.2013 року. Судом встановлено, що на депозитний рахунок Державної виконавчої служби у Святошинському районі м. Києва ЖБК «Алмаз-2» 22.01.2014 року, які відповідно до розпорядження державного виконавця від 28.01.2014 року перераховані стягувану відповідним управлінням ДКСУ та 27.02.2014 року були отримані позивачами на їх картковий рахунок. Згідно рішення Конституційного Суду України від22.02.2012 року №1-52012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст.233КЗпП України у взаємозв»язку з положенням ст.ст. 116,117,237-1 цього ж кодексу, слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільнення та відшкодування завданої моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган ним орган, з вини якого сталася затримка виплати належних сум при звільнення фактично з ним не розрахувався.Судом встановлено, що позивачам стало відомо, що ЖБК «Алмаз-2» фактично повністю з ними не розрахувався 01.11.2013 року, коли позивачам стало відомо про здійснення ним поштового переказу ( а.с.78-79) про перерахунок коштів у розмірі на користь позивача [PERSON] грошову суму у розмірі 2104.56 грн., на користь [PERSON] у розмірі 4091,74 грн., які були виплачені 01.11.2013 року, на думку суду з цієї дати почався тримісячний строк перебігу, з якого позивачі довідалися, що перераховано не всю суму встановлену у рішенні Апеляційного суду м. Києва від 17.10.2013 року. Як вбачається із позовної заяви позивачі звернулися до суду із вказаним позовом 09.04.2014 року, не просили суд поновити пропущений строк з поважних причин. Та на думку суду твердження позивачів, що вони дізналися про порушення свого права лише при отримання постанов державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є помилковим та необґрунтованим. Окрім того, позивачі не підтвердили доказами, з яких норм діючого законодавства вони виходили, та рахували початок строку невиконання відповідачем рішення суду з 03.03.2014 року, якщо як вбачається із матеріалів справи відповідач станом на 01.11.2013 року вже не виконав рішення суду та не перерахував повністю грошові кошти встановлені судовим рішенням на користь позивачів, а тому на думку суду позов з боку відповідачів не доведений та задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208-209, 212-218, 294, ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed