Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

У вересні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності. В обґрунтування вимог позивач зазначала, що згідно договору купівлі-продажу від 25.01.2002 р., посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., позивачу [PERSON] , належала на праві власності 2х кімнатна кв. [ADDRESS] .29.01.2002 цей договір належним чином зареєстрований в ЗМБТІ в реєстрову книгу № 263 за реєстровим номером 37566. Після смерті чоловіка позивач стала виїзджати на заробітки за кордон і вищевказану квартиру здавала в оренду. Син позивача [PERSON] , 1974 р.н.. жив у будинку [ADDRESS] . Коли позивача не було у місті, - син отримував орендну плату чи запускав жити нових орендарів. 11.09.2019 р. вона прибула до м. Запоріжжя і з`ясувала, що належна її вищевказана 2х кімнатна квартира закрита і невідома особа проводить там ремонт. Все майно і її особисті речі відсутні. Від [PERSON] , відповідача по справі, позивач дізналась, що 30.11.2017 р. вона придбала у власність квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченому 30.11.2017 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М., зареєстрований за номером № 945. Інтереси позивача за довіреністю, нібито, представляв її син . З договору вбачається, що, нібито, [PERSON] , уклав цей договір від її імені і отримав за це гроші в розмірі 484300 грн. Довіреність йому видала приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро Чижик Ірина Олександрівна 31.08.2017 року за реєстровим номером № 522. Позивач зазначає, що нікому довіреності на розпорядження своїм майном не видавала, у м. Дніпро не виїжджала, з нотаріусом Чижик І.О. ніколи не зустрічалась. Син позивача довіреностей не отримував, квартиру не продавав, грошей за це не отримував, на укладенні таких угод присутній не був . 15.09.2019року позивач звернулась з заявою до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області та повідомила про вищевказані факти, просила внести відомості про вчинення шахрайства невідомими особами в єдиний реєстр досудових розслідувань (ЄРДР), визнати її потерпілою, накласти арешт на квартиру. З отриманої нею з Центра надання адміністративних послуг інформаційної довідки від їй стало відомо, що квартира дійсно зараз зареєстрована за відповідачем згідно посвідченого 30.11.2019 р. нотаріусом Морозовою В.М. договору. Також вказано, що вже 01.12.2017 року на квартиру накладено обмеження, а саме: накладено арешт відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 р. З відповіді приватного нотаріуса Морозової В.М. на письмову заяву позивача і долученої копії ухвали вищевказаної ухвали суду від 12.12.2017 р., опису вилученого, позивачу стало відомо, що договір купівлі-продажу від 30.11.2017 р., копія паспорту відповідача і її ПІН коду, довіреність № 522 від 31.08.2017 р., інформаційна довідка з реєстру нотаріальних дій, витяг з реєстру довіреностей, копія паспорту [PERSON] і копія її ІПН коду, - вилучені і долучені до матеріалів кримінального провадження № 120170800600000734 від 22.02.2017 року за ознаками злочину - ст. 27 ч 5, ст. 358 ч. 4 КК України, яке проводиться СВ Вознесенівского відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління НП України у Запорізькій області (пособництво у використанні підробленого документу). 17.09.2019р. позивач знову звернулась до того ж відділу поліції з новою заявою про надання інформації, визнання її потерпілою. 18.09.2019р. слідчий СВ цього відділення поліції підполковник поліції Павлов В.Є. визнав її потерпілою у кримінальному провадженні № 120170800600000734 від 22.02.2017 року, а з відповідної постанови про це вбачається, що в період часу з вересня по грудень 2017 р. невідомі особи, шляхом підроблення підпису [PERSON] , тобто її підпису, з використанням підробленого паспорту на її ім`я, отримали довіреність серії НМІ № 810318 від 31.08.2017 року на підставі якої, в подальшому, здійснили продаж належної позивачу по праву власності квартири [ADDRESS] , чим спричинили позивачу матеріальну шкоду у сумі більш ніж 625000 грн. Під час допиту слідчий перевірив базу даних осіб про перетин кордону і встановив, що на час посвідчення довіреності 31.08.2017 р. і під час укладення договору 30.11.2017 року позивач була за кордоном і в Україні була відсутня . Позивачу також повідомили, що згідно експертизи нотаріусу Чижик І.О. був пред`явлений підроблений паспорт, нібито від імені позивача, вклеєна фотокартка невідомої особи. Використаний паспорт якоїсь померлої [PERSON] (серія паспорту в позивача «СВ», а там інша). [PERSON] сказав, що коли він мав намір здати в оренду квартиру новому квартиранту, невідомий йому раніше ріелтор на ім`я « [PERSON] » вилучив у нього в серпні 2017 року паспорт, нібито, для укладення договору найму, а повернув через декілька місяців. Невідома особа вклеїла в цей паспорт своє фото, підробила відтиск печатки і використала його разом з вищевказаною довіреністю у нотаріуса Морозової В.М. при укладенні договору купівлі-продажу квартири позивача(всі копії паспортів вилучені у нотаріусів і знаходяться в матеріалах вищевказаного кримінального провадження). При пред`явленні позивачу на впізнання копій цих паспортів було встановлено, що в них вклеєні фото не позивача і її сина, а інших осіб. Невідома особа використала підроблений паспорт і довіреність для отримання у податковій інспекцій дубліката довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного коду. При візуальному зрівнянні даних паспорту позивача, серія і номер якого СВ 647978, в довіреності вказаний паспорт СЮ [NUMBER] , ІПН код позивача № [NUMBER] , а в довіреності № [NUMBER] , тобто явно іншої особи, на що нотаріуси не звернули увагу. В договорі купівлі-продажу квартири від 30.11.2017 р.: посилання вже на її номер паспорту [NUMBER] , а не на той, що в довіреності, і на неналежний позивачу код № [NUMBER] . При цих явних вказівках на 2 різні особи (різні паспорти і коди), нотаріус Морозова В.М. не повинна була посвідчувати договір, тобто не ідентифіковані особа дійсного власника з особою, вказаною в довіреності. Це дві різні особи, хоча деякі інші данні співпадають. З метою відміни довіреності позивач звернулась до нотаріуса, їй видали витяг з реєстру де код іншої людини, тому позивачу, як іншій людині, - відмовили . Вже при цих фактах два правочину є нікчемні і без висновку по кримінальній справі. Невідомо який договір був пред`явлений нотаріусу Морозовій В.М , від 2002 р., на який вона посилається і який вона вилучила при засвідчені договору, але реальний перший примірник цього договору і техпаспорт з печатками досі знаходяться у мене. Ріелтор АН «ДІМЕТРО» [PERSON] при особистій зустрічі 18.09.2019 р. пояснила, що невідомий чоловік (по опису - не син позивача) восени 2017 р. виставив на продаж кв. [ADDRESS] . Вона була присутня на посвідченні договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса Морозової В.М. 30.11.2017 р. разом з ріелтором покупця [PERSON] . По опису зовнішності від імені продавця виступив за довіреністю не син позивача, а інша людина з «полосним» шрамом вдовж животу. Таким чином, був підтверджений факт відсутності позивача в Україні на вищевказаний час, а вищенаведені розбіжності свідчать про відсутність її волевиявлення на продаж квартири, передачу комусь прав на це по довіреності, висновки в довіреності і договорі не відповідали її внутрішній волі (а волі іншої особи), згідно доч. З ст. 203 ЦК України. Таким чином, довіреність від 31.08.2017 р. і договір купівлі-продажу квартири від 30.11.2017 р. позивач вважає нікчемними правочинами, які є недійсними з моменту вчинення. Але позивач у позові зазначав, що згідно ч. 2 і ч. 3ст. 215 ЦК Україні їй потрібне судове рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним для скасування реєстрації його з державного реєстру речових прав на нерухоме майно і подальшою реєстрацією за нею права власності. Позивач просила суд визнати недійсним з моменту підписання Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30 листопада 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М. і зареєстрований в реєстрі за № 945. Визнати за [PERSON] , 1950 р.н, уродженкою м. Запоріжжя, - право власності на квартиру [ADDRESS] . Стягнути з відповідача судові витрати, на сплату судового збору - 4668,27 грн.; оцінку майна - 400 грн., а усього в сумі 5068,70 грн. Ухвалою судді від 15.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання. 28.10.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив в якому відповідач [PERSON] з позовними вимогами позивача не згодна, вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають закону, оскільки 30.11.2017 відповідач придбала у [PERSON] у власність за договором купівлі-продажу від 30.11.2017, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 945, квартиру [ADDRESS] .Як свідчить п. 2.1. Договору купівлі-продажу продаж квартири вчиняється за суму 484 300 грн., яку відповідач сплатила згідно умов Договору купівлі-продажу.Після придбання вищезазначеної квартири право власності [PERSON] було 30.11.2017 зареєстровано приватним нотаріусом Морозовою В.М. у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 23665638.У своїй відповіді на запит позивача № 01/16 від 17.09.2019 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Морозова В.М. зазначає, що Договір купівлі- продажу був нею посвідчений у відповідності до вимог чинного законодавства України, в тому числі Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296\\5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595. Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріусом Морозовою В.М. були витребувані відомості та документи, необхідні для вчинення посвідчення Договору купівлі -продажу. Для посвідчення Договору купівлі-продажу [PERSON] були надані всі необхідні документи, що дало можливість приватному нотаріусу Морозової В.М. здійснити посвідчення Договору купівлі-продажу з дотриманням норм діючого законодавства, що діяло на той час. Укладання Договору купівлі-продажу відповідала її волевиявленню, направленому на придбання квартири у власність, про що свідчать обставини як укладання та виконання цього договору, так і мої дії відносно квартири після її придбання.З доводів позивача не зрозуміло, у зв`язку з якими обставинами він обрав саме ті способи захисту права, що зазначені у позовній заяві, та яким чином ці способи захисту забезпечать відновлення порушеного права позивача, а тому просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою суду від 13.11.2017 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі. У судовому засіданні [PERSON] та її представник позов підтримали позов у повному обсязі і просять задовольнити на підставах, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні 12.05.2020 року позивач [PERSON] пояснила, що її у місті Запоріжжя не було близько двох років з 2016 році, у 2017,2018 вона у місто не приїжджала, оскільки на території АР Крим знайшла гарну роботу. У неї там в Криму є чоловік, у м.Запоріжжя вона має квартиру і пів будинку по [ADDRESS] . Зараз взагалі залишилися без житла. Тільки вона приїхала у 2019 році в м. Запоріжжя, одразу ж пішла перевірити квартиру [ADDRESS] , і побачила зовсім іншу двері - металеві, замість дерев`яних. Підійшла до сусідки [PERSON] , вона у неї спитала: «А ти що не продала квартиру? Вже тут жінка живе тривалий час, там ремонт». Після чого з квартири [INFO] вийшов будівельник, сказав що продана квартира, дав номер телефону господарки. Вона у неї спитала, хто продав квартиру, на що остання повідомила, що «Ваш син продав». На що позивач здивувалася і домовилася зустрітися. Під час зустрічі [PERSON] пояснила, що син продав квартиру, документи у нотаріуса на [ADDRESS] . Позивач одразу пішла туди. Коли вона майже підійшла до нотаріуса [PERSON] подзвонила і сказала, що також бажає прийти до нотаріуса. Вони вдвох зайшли до Морозової . Нотаріус підняла тон і нервувала, і коли побачила у позивача на руках оригінал правовстановлюючого договору сказала, що «ваш договір недійсний, в мене він свіжіше". Також нотаріус сказала, що її син приходив договір оформлювати. Нотаріус його описала як доглянутого молодого чоловіка, гарно вдягнутого, був у шапці. Дуже квапився. Однак, позивач вказала, що вигляд її сина неохайний, і він ніколи так не вдягається, вживає алкогольні напої. Коли позивач пішла до рієлторів, там її сина описали як доглянутого молодого чоловіка, який підняв рубаху та показав шрам на животі, сказав, що терміново слід продати квартиру. У сина шрама на животі немає, після чого вона це також перевіряла. Це два різних чоловіка. Це був шахрай, її син до цього не має жодного відношення. ЇЇ син квартиру в оренду здавав, дуже довірливий, вот і віддав свій паспорт. Син сказав їй, що нічого не продавав, сам дізнався і звернувся в поліцію когда дізнався що квартира продана, таких грошей він не мав. Вона також ходила в поліцію, у неї брали зразки почерків, з сина також. До сих пір нічого не зроблено слідчим. Довіреність слідчий її пред`являв, підпис не її, паспорт не її, номер коду не її. У місті Дніпрі вона не була вже багато років, на час посвідчення довіреності її не було ані в Запоріжжі, ані в м.Дніпро, вона була у АР Крим. Вказала, що ніколи не бажала продавати квартиру, оскільки син жив за рахунок оренди з цієї квартири, а вона планувала повернутися до м.Запоріжжя і мешкати в цій квартирі. Квартиру син здавав, гроші себе залишав, договір оренди не укладав. Син сказав, що грошей ніяких не отримав, тим паче, у такій сумі. Орендарі давали йому 3000 грн., у квартирі жила сім`я, у подальшому жив чоловік. Також вказала, що її син зловживає спиртними напоями, тому оригінали документів на квартиру у неї на руках, сину вона їх не передавала, вони лежали у м.Василівка у сейфі у двоюрідної сестри, оскільки була впевнена що її квартира за відсутності оригіналів документів нікуди не подінеться. Як би вона знала, що квартиру продано, раніше б повернулася з АР Крим. Також вказала, що вона не є громадянкою Російської Федерації, вона громадянка України. У судове засідання викликалися за клопотання позивача свідки [PERSON] та приватний нотаріус Чижик І.О., однак вони не з`являлися у судове засідання. У судовому засіданні 17.01.2020 представник позивача відмовився від подальшого виклику свідка [PERSON] , у судовому засіданні 10.08.2020 року від подальшого виклику свідка Чижик І.О . У судовому засіданні 02.12.2020 року допитана в якості свідка [PERSON] зазначила, що [PERSON] коли останній раз до неї приїжджала і попросила віддати їй папку з документами, яка постійно була у свідка вдома на [ADDRESS] . [PERSON] більше нікому не довіряла, а тому дала свідку документи на зберігання. Потім вона приїхала приблизно у вересні 2019 року і попросила віддати документи. Вона каже квартири продана, а свідок каже, що документи нікому не віддавала і не передавала. [PERSON] забрала документи. Документи передала [PERSON] сама давно і вони довгий час у них лежали. Там документи на нерухомості [PERSON] вона доставала там і по Барикадній і по цій квартирі. Вияснилося, що квартира продана. В Україні [PERSON] не було роки два, в 2017 році вона не приїжджала. [PERSON] мешкала то у Северо- Курильску Росія мешкала, то у м. Ялта. Чоловік працює вахтовим методом. Останнім часом не приїжджала, бо чоловік перестав працювати. [PERSON] рідко приїжджала, раз на півроку приблизно. Коли свідок віддала документи по [ADDRESS] , там був договір. У [PERSON] наміру продати або подарувати свою квартиру не було, вона бажала приїхати та жити в ній. Син її та вона не хотіли квартиру продавати, довіреності не було. Коли [PERSON] приїжджала у Запоріжжя, мешкала в м. Василівка, з сином не проживала, тому що син інколи вживає алкогольні напої. Одного дня приїхала [PERSON] і каже «Дай мені документи, бо я приїхала, а там мешкають зовсім сторонні люди, зовсім інші люди». Коли вона приїжджала в Україну, шукала квартирантів у квартиру. Гроші від орендарів отримував син, щоб сплачувати за комунальні послуги. [PERSON] також постійно сплачувала комунальні послуги, вона квартирою завжди опікувалася, знала які там борги. [PERSON] заміжня у неї є чоловік, вони давно одружилися. Чоловік у Російській Федерації. Чоловік до квартири відношення не має. У неї є паспорт громадянина України, інших паспортів не бачила. У судовому засіданні 02.12.2019 року допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] є його матір`ю. [PERSON] йому не відома, її не бачив ніколи. Орендарі забрали паспорт, потім віддали йому його паспорт. Так вказав, що був прописаний по [ADDRESS] , однак цю квартиру здавав, а мешкав у будинку по [ADDRESS] . Вказав, що орендарі забрали його паспорт, давали гроші за оренду квартири. Мати його три роки не приїжджала в м. Запоріжжя і не мала наміру продавати квартиру. Він у м.Дніпро не їздив у 2017 році для отримання довіреності, ніякої довіреності він не міг зробити. Він у жодного нотаріуса не був, нічого не оформлював, ніяких довіреностей. Його паспорт близько трьох місяців, десь з серпня, вересня 2017 року паспорт був відсутній. Орендатори брали у нього паспорт, а у січні 2018 року він дізнався, що квартира продана, в поліцію пішов подав заяву, ніякого рішення не було, слідчі змінилися. Мати сама дізналася, що квартиру продано, він нічого не говорив, бо не міг до неї додзвонитися. Мати йому довіреності не давала, у неї був техпаспорт в оригіналі. Якусь розписку ці люди написали, він розписку не писав, у поліції побачив розписку. [PERSON] ніколи не бачив, паспорт і код забрали ті люди. Заселив людей, не знав їх. Мати його у Росії мешкає з чоловіком. Її три роки не було в Україні, а він просто здавав квартиру по договору, по усній довіреності матері. Забрали у нього код и паспорт, всі документи на квартиру були у матері, а ксерокопії договору та техпаспорту на квартиру він десь загубив, не пам`ятає. Паспорту на руках у нього не було 3 місяці, потім повернули. У грудні повернули паспорт, а у січні 2018 року він прийшов у свою квартиру і там сказали, що вони купили квартиру, там була жінка. З січня 2018 року мати не могла приїхати, вона приїхала лише у вересні. Там ремонт робили в коридорі. Розписка підроблена від його імені, на таку суму він розписку не писав. Щось він писав у нетверезому стані, не пам`ятає. Гроші не отримував, однак близько 3000 грн. він отримував від якихось людей за оренду квартиру кожного місяця. [PERSON] квартиру не орендувала, орендував чоловік високий, він був один, жінок не було. У грудні віддали паспорт і він дізнався, що квартира продана. Він не міг квартиру продати, жодної довіреності він не писав, документів на квартиру не мав. Він знає, що якісь чоловік приходив у агентство нерухомості і хотів швидко продати квартиру. У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, які викладені у відзиві на відзив і просить у задоволенні позову відмовити за недоведеністю, вказуючи, що кримінальне провадження ще не закінчено, а тому рано казати, що не [PERSON] продав квартиру, а позивачем обрано неналежний спосіб захисту. У судовому засідання представник приватного нотаріуса Морозової В.В. -адвокат Ткаченко Д.С. проти задоволення позову заперечував, зазначив, що нотаріусу було надані необхідні документи для посвідчення правочину купівлі-продажу, перевірено повноваження представника та волевиявлення сторін на укладення правочину, оскільки дії нотаріуса відповідали вимогам законодавства, вважає, що позивач не довів позовних вимог, а тому просив у задоволенні позову відмовити. Приватний нотаріус Морозова В.В, у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у її відсутності та надано завірені належним чином копії документів, на підставі яких вчинено оспорюваний правочин. Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні фактичні обставини, підтверджені відповідними доказами. Згідно договору купівлі-продажу від 25.01.2002 р., посвідченому приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І., [PERSON] належала на праві власності 2х кімнатна кв. [ADDRESS] .29.01.2002 цей договір належним чином зареєстрований в ЗМБТІ в реєстрову книгу № 263 за реєстровим номером 37566.(т.1 а.с.37). Оригінал вказаного договору оглянуто у судовому засіданні, він перебуває у розпорядженні [PERSON] . Згідно технічного паспорту (т.1 а.с.38-39), оригінал якого зберігається у [PERSON] власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Син позивача [PERSON] , 1974 р.н. жив у будинку [ADDRESS] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 11.09.2019 р. [PERSON] прибула до м. Запоріжжя з АР Крим і з`ясувала, що належна її вищевказана 2х кімнатна квартира закрита і невідома особа проводить там ремонт. Від [PERSON] , відповідача по справі, позивач дізналась, що 30.11.2017 р. вона придбала у власність квартиру за договором купівлі-продажу, посвідченому 30.11.2017 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.В., зареєстрований за номером № 945. З договору купівлі -продажу від 30.11.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.В. вбачається, що, [PERSON] , ( [INFO] [NUMBER] ) що діє від імені [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, 16.01.2002 р. РНОКПП [NUMBER] ) уклав від імені [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Продаж вчинено за 484300 грн. (т.1 а.с.6-7). Згідно копії довіреності посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро Чижик Ірина Олександрівна 31.08.2017 року за реєстровим номером № 522.31.08.2017 року [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, 16.01.2002 р., РНОКПП [NUMBER] ) [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси у тому числі з питань продажу, укладення та підписання договору купівлі- продажу квартири [ADDRESS] .(т.1 а.с.8). 15.09.2019 року [PERSON] звернулась з заявою до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області та повідомила про те, що в її квартирі мешкають якісь люди (талон-повідомлення від 15.09.2019 №25800 (т.1 а.с.12), а також у заяві від 17.09.2020 просила внести відомості про вчинення шахрайства невідомими особами в єдиний реєстр досудових розслідувань (ЄРДР), визнати її потерпілою, накласти арешт на квартиру, допитати свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ріелтора (т.1 а.с.10-12,14-15). 24.09.2019 року [PERSON] повідомлено слідчим Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області, що заяву розглянуто, внесено відомості до ЄРДР №12017080060000734 щодо факту використання невстановленими особами завідомо підробленого паспорта серії [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] при оформлення довіреності та договору купівлі -продажу квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.13,17). З отриманої [PERSON] з Центра надання адміністративних послуг інформаційної довідки від16.09.2019 р. стало відомо, що квартира зареєстрована за відповідачем згідно посвідченого 30.11.2019 р. нотаріусом Морозовою В.М. договору. Також вказано, що вже 01.12.2017 року на квартиру накладено обмеження, а саме: накладено арешт відповідно до ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2017 р.(т.1 а.с.16) З відповіді приватного нотаріуса Морозової В.М. від 17.09.2019 року (т.1 а.с.19) на письмову заяву позивача від 16.09.2019 (т.1 а.с.18) і долученої копії ухвали вищевказаного суду від 12.12.2017 р., опису вилученого, позивачу стало відомо, що договір купівлі-продажу від 30.11.2017 р., копія паспорту відповідача і її ПІН коду, довіреність № 522 від 31.08.2017 р., інформаційна довідка з реєстру нотаріальних дій, витяг з реєстру довіреностей, копія паспорту [PERSON] і копія її ІПН коду, - вилучені і долучені до матеріалів кримінального провадження № 120170800600000734 від 22.02.2017 року за ознаками злочину - ст. 27 ч 5, ст. 358 ч. 4 КК України, яке проводиться СВ Вознесенівского відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління НП України у Запорізькій області (пособництво у використанні підробленого документу) (т.1 а.с.19-20) 17.09.2019 р. позивач знову звернулась до того ж відділу поліції з новою заявою про надання інформації, визнання її потерпілою . 18.09.2019 р. слідчий СВ цього відділення поліції підполковник поліції Павлов В.Є. визнав [PERSON] потерпілою у кримінальному провадженні № 120170800600000734 від 22.02.2017 року, а з відповідної постанови про це вбачається, що в період часу з вересня по грудень 2017 р. невідомі особи, шляхом підроблення підпису [PERSON] , тобто її підпису, з використанням підробленого паспорту на її ім`я, отримали довіреність серії НМІ № 810318 від 31.08.2017 року на підставі якої, в подальшому, здійснили продаж належної позивачу по праву власності квартири [ADDRESS] , чим спричинили позивачу матеріальну шкоду у сумі більш ніж 625000 грн.(т. 1 а.с.22,23) Відповідно до висновку експерта, яким проведено судову технічну експертизу документа від 21.03.2018 №4-112 у кримінальному провадженні№ 120170800600000734 від 22.02.2017 встановлено, що у тексті довіреності серії НМІ №810318 від 31.08.2017 року в рядку де знаходиться серія та номер паспорту СВ647978 на ім`я [PERSON] мало місце зміни первинного змісту, а саме видалення первинного тексту шляхом підчистки з подальшим додрукуванням. Встановити первинний зміст тексту не виявилося можливим. (т.1 а.с.72-45). Відповідно до відповіді на запит [PERSON] (т.1 а.с.96 ) до Держприкордонслужби від 30.09.2017 р. р., від 30.10.2019 року вбачається, що в період з 01.01.2016 року по 01.09.2019 року [PERSON] в`їхала в Україну з тимчасово окупованої території АР Крим 26.04.2016 р., виїхала через КПВВ Чонгар в Крим 05.06.2016 р., потім в`їхала з Криму в Україну тільки 20.08.2019 р., чим підтверджено що [PERSON] у 2017 році не перетинала лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей і адміністративної межі з тимчасово окупованою територією АР Крим. (т.1 а.с.97) Згідно з відповіді слідчого Вознесенівського ВП ДВП ГУНП України в Запорізькій області [PERSON] на її запит надано завірену копію довіреності серії НМІ №910318 від 31.08.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чижик І.О.; завірену копію довіреності серії НМІ М 810318 від 31.08.2017 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Чижик І.О., вилучену у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М.. та копію відповіді УДМІС України в Запорізькій області щодо серії та номеру паспорту, який фактично було видано на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.91). Як встановлено з відповіді ДМСУ УДМС в Запорізькій області від 24.01.2018 року №2312/891 згідно книги обліку надходження і видачі паспортів громадянина України гр. [PERSON] була документована Комунарським РВ ЗМУ УМВС України паспортом громадянина України серії [NUMBER] від 15.01.2002 року.Згідно наявних обліків заява про видачу паспорта громадянина України ім`я [PERSON] відсутня.(т.1 а.с.92). Крім того, [PERSON] 27.09.2019 року звернулася до Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції України, в яких зазначала про халатність нотаріусів та вказала, що при візуальному зрівнянні даних її паспорту, серія і номер якого [NUMBER] , в довіреності вказаний паспорт СЮ [NUMBER] , її ПІН код [NUMBER] , а в довіреності № [NUMBER] , тобто явно іншої особи, на що нотаріуси не звернули увагу (копія паспорту і коду, паспорту іншої [PERSON] додано). В договорі купівлі-продажу квартири від 30.11.2017 р, посилання вже на її номер паспорту [NUMBER] , але не на той, що в довіреності, і на неналежний її код № [NUMBER] . При цих явних вказівках на 2 різні особи (різні паспорт та коди), нотаріус Морозова В.М, не повинна була посвідчувати договір, тобто не ідентифіковані особи дійсною власника з особою, яка давала довіреність. Це дні різні особи, хоча деякі інші даймі співпадають. Також зазначала, що з метою скасування довіреності вона звернулася 25.09.2019 року до іншого нотаріуса. Їй видали витяг з реєстру довіреностей, де код іншої людини, тому їй як іншій людині відмовили у скасуванні довіреності. Невідомо який договір був пред`явлений нотаріусу Морозовій В.М, від 2002 р„ на який вона посилається і який вона вилучила при засвідчені договору у 2017 р., але реальний перший примірник договору 2002 р. і техпаспорт з печатками досі знаходяться у [PERSON] , якщо був би дублікат, то про це було б вказано в договорі.(т.1 а.с.99-100). Згідно відповіді на вказану скаргу Міністерство юстиції України Кірєєвій Л.М. надано відповідь, у тому числі щодо того, що під час посвідчення довіреності особу довірителя встановлено за паспортом серії [NUMBER] , виданим Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізький області 16.01.2002, про що нотаріусом Чижик зроблено відповідний запис у графі 4 реєстру для реєстрації нотаріальних дій. Згідно з поясненнями нотаріуса [PERSON] перед посвідченням довіреності нею згідно з даними бази розшуку паспортів Міністерства внутрішніх справ України було встановлено, що вищезазначений паспорт серед викрадених та втрачених не знайдений. До примірника довіреності, що зберігається в справах нотаріуса [PERSON] , також долучено довідку про присвоєння довірителю ідентифікаційного номера - [NUMBER] . Перевіркою також встановлено, що 30.11.2017 за реєстровим № 945 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. посвідчено між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від Вашого імені (продавець), та [PERSON] (покупець) договір купівлі-продажу квартири (далі - договір 1).Перед посвідченням договору 1 нотаріусом Морозовою за даними Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів (інформаційна довідка від 30.11.2017 № 124827070) перевірено справжність спеціального бланку нотаріальних документів серії АЕІ 667418, на якому було викладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 25.01.2002 за реєстровим М 406 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. Петрушенко Т.І. (далі - договір2), наданий нотаріусу Морозовій як документ, шо підтверджував належність відчужуваної квартири [PERSON] .. До примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса Морозової , долучено, серед іншого, копію технічного паспорта, виготовленого за матеріалами інвентаризаційної справи станом на 04.12.2001, копію з якого знято 11.09.2017 техніком [PERSON] ; копію договору2, надану товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», зміст якого збігається зі змістом договору2, наданим [PERSON] нотаріусу Морозовій . Оглядом копій документів, наданих нотаріусом Морозовою , вбачається, що і в договорі 1, і в довіреності зазначено однаковий реєстраційний номер облікової картки платника податків, а саме: [NUMBER] . Щодо відміни (скасування) довіреності приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвська Л.Б. (далі - нотаріус Ніколаєвська ) пояснила, що 25.09.2019 до неї звернулися Ви із зазначеного питання. Нотаріусом Ніколаєвською Вашу особу встановлено за паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області 16.01.2002, та оглянуто оригінал картки платника податків (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ). У зв`язку з тим, що нотаріусом Ніколаєвською встановлено розбіжності в даних особи, яка звернулася за скасуванням довіреності, та даних особи, зазначеної в Єдиному реєстрі довіреностей, а саме реєстраційному номері облікової картки платника податків, у неї виникли сумніви стосовно тотожності особи довірителя та особи, яка звернулася з питання скасування довіреності, і, як наслідок, нотаріусом Ніколаєвською Вам роз`яснено неможливість скасування такої довіреності.(т.1 а.с.105) Оцінюючи надані сторонами докази, суд виходить з того, що вищенаведені письмові докази у своїй сукупності є належними і допустимими, а тому судом приймаються до уваги під час вирішення спору. Щодо показів допитаних у судовому засіданні свідків а саме [PERSON] та [PERSON] , суд вважає, що підстав для сумніву у показах [PERSON] немає, оскільки її пояснення щодо відсутності [PERSON] у місті Запоріжжі та зберігання оригіналів документів узгоджуються як з показами [PERSON] , так і з письмовими доказами, зокрема з листом УДМС щодо перетину [PERSON] кордону та оригіналом правовстановлюючих документів на квартиру, які оглянуто в судовому засіданні. Щодо показів свідка [PERSON] то з урахуванням обставин справи, близьких родинних стосунків з позивачем та особистої заінтересованості в результатах розгляду справи, з урахуванням долученої до матеріалів справи копії розписки від імені [PERSON] , написання якої оспорюється [PERSON] , суд критично відноситься до його пояснень. Окрім того, відповідачем до суду подано копію розписки, згідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 484300 грн. за продаж квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.80), оригінал якої передано до Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області для проведення експертизи, і згідно пояснень сторін та копій відповідей на запит до Вознесенівського ВП, експертиза на час розгляду даної справи не проведена і вирішується питання про призначення такої експертизи. Тому за відсутності оригіналу розписки, судом обставини отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] у вказаній в розписці сумі, у даний час не встановлюються, що не позбавляє відповідача права на пред`явлення у подальшому позову до особи, якій були передані грошові кошти за продаж квартири, після проведення відповідних експертиз та завершення досудового розслідування, у тому числі і в порядку кримінального судочинства шляхом заявлення позову про відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушення у порядку ст. 128 КПК України під час підготовчого провадження. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У відповідності до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин, що порушує публічний порядок, є нікчемним. Як вказують статті 244, 245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятись правочин. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником за довіреністю суду слід з`ясувати, чи наділив довіритель свого представника повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником у його інтересах правочин. Згідно з матеріалами цивільної справи [PERSON] з приводу незаконного заволодіння її квартирою зверталась до поліції, про що свідчить талон-повідомлення та неодноразові звернення до правоохоронних органів після виявлення факту продажу майна. В ході розгляду справи були надані копії документів з матеріалів кримінального провадження № 120170800600000734 від 22.02.2017, відкритого за вказаною заявою [PERSON] , у якому на теперішній час триває досудове розслідування(з 2017року) Дослідивши реквізити довіреності від 31.08.2017. в частині зазначення документів, наданих [PERSON] нотаріусу Чижик І.О. на засвідчення своєї особи, встановлено, що вказана довіреність видана [PERSON] , паспорт [NUMBER] , реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] . Разом з тим, позивач [PERSON] має інший код платника податку та паспорт з іншими реквізитами, ніж наданий нотаріусу Чижик І.О. при посвідченні довіреності від 31.08.2017. Так, при візуальному зрівнянні даних паспорту позивача, серія і номер якого СВ 647978, в довіреності, наданої органом досудового розслідування, вказаний паспорт СЮ [NUMBER] , ІПН код позивача № [NUMBER] , а в довіреності № [NUMBER] , тобто явно іншої особи. З копії паспорту СЮ [NUMBER] (т.1 а.с.45) та оригіналу паспорта громадянина України [NUMBER] наданого позивачем [PERSON] у судовому засіданні для огляду (т.1 а.с.40) візуально вбачається, що зображення осіб на фотокартках вклеєних у вказані паспорти належить різним особам жіночої статі. Отже, відмінним від дійсної особи [PERSON] є і зображення [PERSON] на фотокартці у паспорті, наданому нотаріусу при посвідченні довіреності. Згідно оригіналу картки платника податків, який оглянуто також у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 15.10.1950 року присвоєно 18.12.2007 року реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . В договорі купівлі-продажу квартири від 30.11.2017 р., посилання вже на номер паспорту [PERSON] [NUMBER] , а не на той, що в довіреності, і на неналежний позивачу код № [NUMBER] . Про різницю у ідентифікаційних кодах позивача зазначено також і у відповіді Міністерства юстиції на скаргу [PERSON] на дії нотаріусів. Відповідно до відповіді на запит [PERSON] (т.1 а.с.96 ) до Держприкордонслужби від 30.09.2017 р. р., від 30.10.2019 року вбачається, що в період з 01.01.2016 року по 01.09.2019 року [PERSON] в`їхала в Україну з тимчасово окупованої території АР Крим 26.04.2016 р., виїхала через КПВВ Чонгар в Крим 05.06.2016 р., потім в`їхала з Криму в Україну тільки 20.08.2019 р., чим підтверджено що [PERSON] у 2017 році не перетинала лінію розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей і адміністративної межі з тимчасово окупованою територією АР Крим. Всі вказані обставини доводять той факт, що позивач [PERSON] не була присутня 31.08.2017 р. під час видачі довіреності [PERSON] , а була присутня інша особа, яка надала підроблений паспорт на ім`я [PERSON] . Вищенаведені обставини та матеріали кримінального провадження у своїй сукупності свідчать про те, що дії осіб, які у такий спосіб заволоділи квартирою позивача, а згодом продали її на підставі неправомірно виданої довіреності, є такими, що спрямовані на порушення конституційних прав позивача щодо позбавлення її належного їй нерухомого майна. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що довіреність під 31.08.2017 року, посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу м. Дніпро Чижик Ірина Олександрівна за реєстровим номером № 522. згідно якої [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, 16.01.2002 р., РНОКПП [NUMBER] ) уповноважила [PERSON] представляти її інтереси у тому числі з питань продажу, укладення та підписання договору купівлі- продажу квартири [ADDRESS] .(т.1 а.с.8).у відповідності до ст. 228 ЦК України є нікчемним правочином. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановленим цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним; Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно зі статтею 658 ЦК України право продажу майна належить його власнику. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною 2 статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Тобто, з огляду на вищезазначені норми, належне відчуження власником майна передбачає наявність дій самого власника чи уповноваженої ним особи, наявність волевиявлення власника чи уповноваженої ним особи. Згідно із ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до вимог ч.1 ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, за своєю правовою природою представництво за довіреністю є правовідношенням, за яким особа уповноважується вчинити правочини від імені та в інтересах довірителя. В п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що суд встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, визнає цей договір недійсним за нормами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України (підписання договору особою, яка не мас на це повноваження та відсутність волевиявлення). Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннямич.3 ст.215, ч.ч.1-2 ст.216ЦКУкраїни якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Тобто відповідно до ст. ст. 215 та 216ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Так, з витребуваної судом за клопотанням представника відповідача копії нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 30.11.2017 року, зокрема з копії паспорту [PERSON] серії [NUMBER] виданого Орджонікідзевським РВ у м.Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області та оригіналу паспорта громадянина України допитаного в судовому засіданні 02.12.2019 року свідка [PERSON] (копія т. 1 а.с. 137) серія [NUMBER] встановлено, що ці паспорти мають однакову серію, номер, дату видачі, однак мають зображення на вклеєній фотокартці зовсім різних осіб чоловічої статі. Про те, що на фотокартці, яка наявна у паспорті у нотаріуса не [PERSON] - син позивача, вказала і сама позивач у судовому засіданні. У судовому засіданні також візуально встановлено, що допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , оригінал паспорту якого оглянуто в судовому засіданні, не є особою, яка зображена на фотокартці у копії паспорту, що надано приватним нотаріусом до суду і який надавався нотаріусу під час оформлення оспорюваного договору купівлі -продажу. З огляду на ці обставини є сумнівним факт перебування саме сина позивача - [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу 30.11.2017 року у приватного нотаріуса, з урахуванням тих обставин, що у копії паспорту [PERSON] який подано нотаріусу під час вчинення цього правочину міститься фотокартка особи, яка візуально суттєво відрізняється від зображення [PERSON] в оригіналі паспорту, наданому у судовому засіданні та зовнішньому вигляду [PERSON] у судовому засіданні. Як встановлено у судовому засіданні позивач зазначав, що не мав наміру продавати квартиру, яка належить їй на праві власності, що підтверджено як і чисельними зверненнями до правоохоронних органів, так і з пояснень свідка [PERSON] , як і наявністю на зберіганні у позивача оригіналу правовстановлюючого документу на квартиру, оригіналу технічного паспорту, так і перебуванням позивача на час укладення довіреності за межами адміністративної межі з тимчасово окупованою територією АР Крим. Отже, за результатами судового розгляду суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі і достатні докази того, що оспорюваний договір вимогам ч.1 ст.203, ч.3 ст.203, ч.1 ст.202, ст. 656, ст.658, ч.1 ст.319, ч.2 ст.319 ЦК України не відповідає, оскільки судом встановлено, що позивач [PERSON] як законний власник квартири ні особисто, ні через уповноваженого представника не вчиняла жодних дій по її відчуженню, спірного договору не підписувала, не мала волевиявлення на видачу довіреності на відчуження квартири, а невідома особа, яка поставила свій підпис в спірному договорі не була ні власником майна, ні представником такого власника. Враховуючи викладене, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.В. укладений між [PERSON] , ( [INFO] . [NUMBER] ) що діє від імені [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Комунарським РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, 16.01.2002 р. РНОКПП [NUMBER] ), зареєстрований в реєстрі № 945 на підставі частини 1 статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсними як такий, що не відповідає вимогам ч.1 ст.203, ч.3 ст.203, ч.1 ст.202, ст. 656, ст.658, ч.1 ст.319, ч.2 ст.319 ЦК України. Щодо доводів відповідача, що за відсутності вироку суду щодо осіб, які незаконно заволоділи майном позивача, не можна вважати правочин нікчемним або недійсним, з огляду на таке. З матеріалів кримінального провадження, порушеного за заявою [PERSON] вбачається, що довіреність від 31.08.2017 р. видано особою, яка на теперішній час не встановлена органами досудового розслідування, за паспортом, в якому було вказано [PERSON] , анкетні дані та фотокартка якої не збігаються з анкетними даними та фотокарткою позивача. Вказане, на думку суду свідчить про зловмисні дії цієї невстановленої слідством особи, яка, отримавши за підробленим паспортом всі необхідні документи, незаконно розпорядилась спірною квартирою, належною позивачу. Згідно роз`яснень, що містяться у пункті 18 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказами вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. З вказаних роз`яснень постанови Пленуму ВСУ випливає, що наявність вироку, яким би підтверджувався факт незаконного заволодіння та розпорядження майном, не є обов`язковим, оскільки в ній зазначено на вирок як на один із доказів, про що свідчить таке формулювання «при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України вирок може бути доказом вини». Вимог щодо обов`язковості наявності вироку ані у диспозиції статті 228 ЦК України, ані в постанові Пленуму ВСУ не міститься, а отже доказами порушення публічного порядку при укладенні договорів про відчуження майна можуть бути й інші докази, якими, зокрема, суд вважає у цій справі досліджені вище матеріали кримінального провадження. Таким чином, наявні в матеріалах справи фактичні докази у сукупності свідчать про те, що спірна квартира, яка є власністю позивача, вибула з її володіння незаконним шляхом, оскільки матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] не мала наміру відчужувати належну їй квартиру, повноваженнями щодо його відчуження [PERSON] не наділяла, та вона не схвалила в подальшому вчинений від її імені правочин, що свідчить, що довіреність на продаж зазначеної квартири вона не видавала, отже, належне їй на праві власності майно вибуло поза її волею. Отже, матеріалами справи встановлено, що оспорюваний договір купівлі - продажу квартири не відповідає вказаним вимогам законодавства, суперечить інтересам держави і суспільства, так як був укладений шляхом використання підроблених документів і не відповідає волевиявленню дійсного власника нерухомого майна, а тому підлягає визнанню судом недійсним. З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним підлягають задоволенню. У відповідності із ч.1ст.15ЦК України та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, особа, права якої порушені, має право на захист свого порушеного права. Однак, суд вважає, що, заявивши вимогу про визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач обрала невірний спосіб захисту свого можливого порушеного права у вигляді визнання права власності на квартиру з наступних підстав. Щодо вимог [PERSON] про визнання права власності на квартиру, то ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке. Наслідки недійсності правочинів встановлені ст. 216 ЦК України. Так недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд також може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Тобто основним питанням при виборі із вказаних способів захисту порушених прав в даному випадку є факт перебування позивача з відповідачем у договірних відносинах чи ні. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в а. 3 п. 5, аа. 1-3 п. 10 своєї постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. З огляду на недійсність спірного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 30.11.2017 року в силу ст. 216 ЦК України він не породжує жодних правових наслідків, тобто право власності на об`єкт нерухомості за таким договором не перейшло від позивача до [PERSON] , а тому отримавши нерухоме майно за недійсним правочином, [PERSON] не набула на нього права власності, а ефективним способом захисту права власності [PERSON] у даному випадку є заявлення вимог про скасування державної реєстрації правочину або віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру. Проте позивач не заявляла вимог про скасування державної реєстрації правочину, або вимог про витребування спірної квартири, як і вимог про застосування наслідків недійсності, передбачених ст. 216 ЦК України, а тому виходячи із положень ст.13 ЦПК України, природи відносин, що склалися між сторонами та тих обставин, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, у задоволенні вимог про визнання права власності на квартиру за недійсним правочином слід відмовити. Разом із тим, суд зауважує, що після визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [PERSON] не буде змушена шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки спосіб захисту прав відповідача у даному випадку визначений законом, а саме ч.1 ст.216 ЦПК України. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог і оскільки задоволено вимогу немайнового характеру про визнання договору недійсним, а в решті частині вимог відмовлено, стягненню на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: partial