Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Однак, вказане будинковолодіння знаходиться на земельній ділянці, що належить відповідачу, та з урахуванням розмежування земельної ділянки доступ до частини житлового будинку позивача з дороги загального користування можливий виключно через вказану земельну ділянку. Проте, відповідач створює перешкоди у проході та проїзді позивачу до його частини вказаного будинковолодіння, що унеможливлює користування позивачем його власністю, та перешкоджає доступу різних служб до вказаного житла. Тому позивач просить встановити безоплатний постійний земельний сервітут шириною 3 м через земельну ділянку, що перебуває у власності відповідача, для права проходу та проїзду позивача. В судове засідання позивач не з`явився. 28.02.2020 року його представник, адвокат Лесюк А.В. подав суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, розгляд справи проводити в його та позивача відсутності (а.с. 50). Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності та не подала відзив на позов. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст. 223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що за позивачем рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10.12.2009 року визнано право власності на 1/12 частину будиноковолодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6,7). Згідно з копією договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. 29.12.2017 року, [PERSON] та [PERSON] подарували позивачу належні їм 5/12 частки вказаного будинковолодіння (а.с. 14,15). Отже, позивачу належить 1/2 частка цього нерухомого майна, що стверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 8, 9). У відповідності до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України - власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У відповідності до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим типом (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Статтею 98 Земельного кодексу України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Відповідно до статті 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Перелік видів права земельного сервітуту, який не є вичерпним, наведено у статті 99 Земельного кодексу України. Відповідно до статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Судом встановлено, що з урахуванням розмежування земельної ділянки доступ до частини вказаного будинковолодіння позивача можливий лише з дороги загального користування через земельну ділянку, яка згідно із відповіддю начальника міськрайонного управління у Коломийському районі та м. Коломиї Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 25.11.2019 року призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0947 га з кадастровим № 261060000:11:004:0152 (а.с. 17). Відповідно до п. 2.1. огляду практики Верховного Суду у справах щодо користування чужою земельною ділянкою: сервітут, емфітевзис, суперфіцій передбачено, що якщо позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості користуватися належним йому на праві власності майном, у зв`язку з відсутністю у нього доступу до земельної ділянки будь-яким іншим способом, відсутні підстави для задоволення позову. Отже, однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого Відповідно до п. 22-2 Постанови Пленуму ВС України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ встановлюючи земельний сервітут», суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач позбавлений можливості користування та розпорядження належною йому частиною житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, доступ до яких можливий виключно через земельну ділянку, належну відповідачу. Зважаючи на те, що остання чинить перешкоди позивачу у використанні її земельної ділянки з цією метою, то позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 316, 317, 321, 401, 404 ЦК України, ст. 98, 99 Земельного кодексу України та,

Outcome: approved