Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,850 га, яка складається із земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,250 га, земельної ділянки для розвитку особистого підсобного господарства, площею 0,30 га, що розташовані по [ADDRESS] , та земельної ділянки для розвитку особистого підсобного господарства, площею 0,30 га, що розташована в с. Виповзки Переяслав-Хмельницького району Київської області, які належали померлій [INFO] [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30 грудня 1996 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 12. Посилається на те, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на вищезазначену земельну ділянку, яка належала померлій [INFO] [PERSON] , спадщину після смерті якої прийняла її мати [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, який був посвідчений 12 жовтня 2011 року секретарем Виповзької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (реєстровий номер 152). Відповідно до даного заповіту [PERSON] заповідала все своє майно [PERSON] та [PERSON] , яка відмовилася від своєї частки у спадщині на користь позивача, подавши відповідну заяву нотаріусу. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначену земельну ділянку в зв`язку з тим, що ним не було надано витягу з Державного земельного кадастру. Зареєструвати дану земельну ділянку в даний час неможливо у зв`язку із смертю її власника. Факт належності померлій [PERSON] вищезазначеної земельної ділянки підтверджує копією Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30 грудня 1996 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 12; копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до якого власником домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] , є [PERSON] ; довідкою Виповзької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 188 від 19 вересня 2018 року; копією заповіту, посвідченого 01 грудня 1994 року секретарем Виповзької сільської Ради Переяслав-Хмельницького району Київської області; копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 32848561 від 18 грудня 2012 року; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТВ № 405973 від 18 грудня 2012 року; довідкою Виповзької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 185 від 18 вересня 2018 року; листом Відділу у Переяслав-Хмельницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 97-10-0.33-442/174-19 від 18 квітня 2019 року; звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки. Право позивача на спадщину підтверджує копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 26 квітня 1960 року; копією свідоцтва про укладення шлюбу позивача серії [NUMBER] від 06 листопада 1977 року; копіями свідоцтв про народження та про одруження спадкодавця [PERSON] ; довідкою Житлової експлуатаційної дільниці-401 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» № 478 від 29 жовтня 2013 року; копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 3824766 від 19 квітня 2013 року; копією заповіту, посвідченого 20 жовтня 2011 року Виповзької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (реєстровий номер 152); відомістю про склад спадкоємців № 18/02-14 від 12 березня 2019 року, складеною приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюк О.Ю.; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТС № 245334 від 29 липня 2013 року (реєстровий номер 354); копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВТР № 245335 від 29 липня 2013 року (реєстровий номер 356); копією паспорта позивача; матеріалами спадкових справ відносно померлих [PERSON] та [PERSON] . В підготовче судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності його довірителя, позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Представник відповідача Виповзької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області в підготовче судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає, наслідки визнання позову йому роз`яснені та зрозумілі. Розгляд справи здійснюється відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі регулюються нормами глав 84, 86, 87 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до вимог п. 2 Постанови ПВС України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику в справах про спадкування", особа може звернутися до суду з вимогою про визнання права на спадщину за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформлення права на спадщину. В силу вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу вимог ч.ч.1, 4 ст. 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-1V від 01 липня 2004 року передбачено, що «речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачаю їх обов`язкової реєстрації». Згідно п.п.9, 10 Розділу VII „Прикінцевих і перехідних положень" Закону України „Про Державний земельний кадастр" №3613-VI від 07 липня 2011 року „ до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними". Право власності спадкодавця [PERSON] на земельну ділянку підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю. А право спадкодавця [PERSON] на вищезазначену земельну ділянку підтверджується тим, що остання прийняла спадщину належним чином після смерті [PERSON] , що вбачається з матеріалів спадкової справи. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.1 ст. 1225 ЦК України та п.10 Постанови ПВС України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В силу ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Виникнення права власності на майно не залежить від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація лише підтверджує (закріплює) право власності на нерухоме майно. Згідно ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з правових позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки представник відповідача позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі на підставі ч.4 ст. 206 ЦПК України. Питання судових витрат вирішити відповідно до ч. 1 ст. 141 та ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 524, 534, 549, 553 ЦК Української РСР, ст. 125 ЗК України,

Outcome: approved