Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 12 жовтня 2018 року рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області в справі №298/142/18 між нею та відповідачем [PERSON] було розірвано шлюб та стягнуто з нього аліменти на утримання чотирьох дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 7 лютого 2018 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Як зазначає позивачка, найстаршому сину [PERSON] [INFO] виповнилося 18 років. Згідно довідки №302 від 12 квітня 2021 року син зарахований на навчання на біологічний факультет Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» освітнього рівня «Бакалавр», термін закінчення навчання 30 червня 2023 року. 11 лютого 2020 року позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] внаслідок укладення шлюбу. Також позивачка зазначає, що син проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Посилається на те, що її заробітної плати замало для забезпечення потреб чотирьох дітей, інших доходів вона не має, у зв"язку з цим перебуває з дітьми в скрутному матеріальному становищі, син потребує матеріальної допомоги на навчання. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей надає не в повному обсязі, про що свідчить розрахунок заборгованості по аліментах з органу Державної виконавчої служби. Стверджує, що відповідач є працездатним, інших дітей не має, аліментів нікому не сплачує, має можливість надавати грошову допомогу на утримання сина, який навчається. Зважаючи на наведене, позивачка просить стягувати з відповідача на її користь на утримання повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 (три тисячі) гривень щомісячно до червня 2023 року включно. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2021 року вказана позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачкою обставин та правових підстав позову не надав. Відповідач [PERSON] у жодне із призначених у даній справі судових засідань не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про такі, що підтверджується відомостями рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень №8900002070480 (зворотній номер №8847500003601), №8900002078481 (зворотній номер №8847500003644), №8900002121220 (зворотній номер №8847500006945), №8900002114577 (зворотній номер №8847500006171) (а.с.28, 33, 46, 48). Відповідач [PERSON] в судове засідання 28 грудня 2021 року також повторно не з`явився. При цьому, 28 грудня 2021 року через канцелярію суду подав заяву, в якій просить відкласти розгляд справи через його хворобу, зазначає, що через лікування не може укласти договір з адвокатом. Також в заяві вказує, що позов не визнає і заперечує проти задоволення такого, бажає особисто брати участь у судовому засіданні, вказує, що ніде не працює, не має доходів, у нього відсутня можливість сплачувати аліменти на повнолітнього сина. У судовому засіданні позивачка [PERSON] заперечила щодо заяви [PERSON] про відкладення розгляду справи, зазначивши, що справа вже тривалий час перебуває на розгляді, відповідач жодного разу не з"являвся в судові засідання. Позивачка [PERSON] позов підтримала повністю і просила такий задовольнити. Повідомила, що відповідач [PERSON] матеріальної допомоги на утримання сина, який навчається, не надає. Суд констатує, що відповідач [PERSON] за час перебування справи в провадженні суду не з"явився у жодне із призначених судом судових засідань, хоча належним чином був повідомлений про проведення судових засідань в порядку вимог ст.ст.128, 130 ЦПК України. Звертаючись із заявою про відкладення судового розгляду 28 грудня 2021 року, не надав суду доказів поважності причини неявки у судове засідання, відсутні докази того, що останній хворіє, перебуває на лікуванні. Відповідач [PERSON] копію ухвали про відкриття провадження в справі від 12 травня 2021 року та копію позовної заяви отримав 22 травня 2021 року, що підтверджується відомостями рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №8900002070480 (зворотній номер №8847500003601) (а.с.28). З моменту перебування справи в провадженні суду - з 12 травня 2021 року не надав суду ні відзиву на позовну заяву, ні доказів на підтвердження обставин, про які зазначає в заяві про відкладення - щодо відсутності роботи, доходів та змоги сплачувати аліменти, також не забезпечив явку свого представника до суду, хоча суд вважає зазначений строк достатнім для забезпечення участі представника в судове засідання. Розглянувши заяву відповідача про відкладення розгляду справи, з огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення такої та визнає причину неявки відповідача [PERSON] в судове засідання неповажною, останнім не додано до заяви про відкладення судового засідання належних та допустимих доказів, які б підтверджували поважність причин його неявки в судове засідання 28 грудня 2021 року, такі дії відповідача направлені на затягування розгляду справи і виходячи із того, що справа розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі рішення у відсутності відповідача по наявним у справі доказам. Суд, заслухавши пояснення позивачки, встановивши фактичні обставини у справі, на які позивачка посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити частково зважаючи на таке. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 3 листопада 2001 року, який було розірвано 12 жовтня 2018 року, що підтверджується рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2018 року у справі №298/142/18 (а. с. 9-15). Сторони у справі мають повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторно) серії [NUMBER] від 15 лютого 2017 року (а. с. 5). [PERSON] є студентом другого курсу денної форми навчання біологічного факультету Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» освітнього рівня «бакалавр», термін закінчення навчання 30 червня 2023 року, що підтверджується довідкою № 302 від 12 квітня 2021 року, виданою Державним вищим навчальним закладом «Ужгородський національний університет» (а. с.16). Довідкою №14/20 від 6 жовтня 2021 року, виданою правлінням житлово-будівельного кооперативу "Горняк" (а.с.43) підтверджено, що син [PERSON] , 2002 року народження, проживає разом з позивачкою [PERSON] . Даними свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11 лютого 2020 року підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , після державної реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище на [PERSON] (а.с.6). Заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] перед [PERSON] станом на 1 квітня 2021 року становить 26 642, 25 грн., що підтверджується відомостями розрахунку заборгованості по аліментах за №57886469 від 8 квітня 2021 року, що виданий головним державним виконавцем Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (а.с. 17-18). Вказані обставини не оспорюються відповідачем [PERSON] . Позивачка [PERSON] , вказуючи на ухилення відповідача [PERSON] від обов`язку утримувати сина у зв`язку з тим, що він продовжує навчання, звернулася до суду з даним позовом про захист свого порушеного права. В той же час, суду не надано доказів того, що відповідач [PERSON] добровільно надає матеріальну допомогу на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами, щодо виконання обов`язку батьків утримувати дитину та виконання обов`язків подружжя по утриманню, регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України), зокрема главою 15 та 16. Статтями 141, 155 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу (ч. 1 ст. 200 СК України). Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи з роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» викладених у пункті 20, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин, суд вважає, що відповідач зобов`язаний утримувати свою повнолітню дитину, яка продовжує навчання, при цьому син відповідача [PERSON] - [PERSON] має вік більше 18 років, але менше 23 років, продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги відповідача, останній має можливість надавати таку допомогу, тому з відповідача слід стягувати аліменти. У заяві поданій до суду про відкладення розгляду справи відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечив щодо задоволення такого, вказавши, що ніде не працює, не має доходів, у нього відсутня можливість сплачувати аліменти на повнолітнього сина. При цьому, доказів щодо наведених в заяві обставин відповідач не надав. Суд зазначає, що обов`язок щодо утримання та виховання своїх дітей покладено на обох батьків і вони в рівній мірі зобов`язані утримувати дітей, які продовжують навчання до досягнення ними 23-річного віку. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Враховуючи, що обов`язок утримувати дітей, які продовжують навчання до досягнення ними 23-річного віку є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, відсутність добровільного вирішення сторонами питання участі батька в утриманні дитини, суд дійшов до переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина, який навчається. Суд зауважує, що право вибору способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживають дитина. При цьому, суд враховує аргументи позивачки, наведені нею в позові, оскільки такі не спростовані відповідачем та знайшли своє підтвердження в ході дослідження наявних в матеріалах справи доказів. Вказані докази, на переконання суду, є належними, допустимими та достовірними в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд, виходячи з вимог ст. 182 СК України, враховує матеріальне становище відповідача, відсутність даних щодо його незадовільного стану здоров`я та перебування інших осіб на його утриманні. Однак, враховуючи вимоги розумності та справедливості, а також те, що позивачка не надала суду письмових доказів того, що відповідач спроможний сплачувати заявлений нею розмір аліментів, та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, тому суд вважає, що до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягають аліменти, на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання, в твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 гривень щомісячно. При цьому суд зауважує, що позивачка, визначаючи аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 гривень щомісячно, не надала доказів на підтвердження того, що потребує матеріальної допомоги саме у вказаному нею розмірі. При вирішенні даного спору суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 182, 198-201 СК України, та на окремі з яких вірно посилається позивачка у поданому позові. За вказаних обставин, суд вважає, що права позивачки, за захистом яких мало місце звернення до суду, підлягають захисту шляхом задоволення позову частково. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому стягнення аліментів слід розпочати з дня коли позивачка звернулась із позовом до суду - з 15 квітня 2021 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідача в доход держави підлягає стягненню 908 гривень 00 копійок судового збору, що відповідатиме вимогам ч. 1 ст. 141 ЦПК України. При цьому, судом враховується те, що позивачка при поданні позову була звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial