Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 12.05.2006 року між позивачем та відповідачем був укладено шлюб. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.10.2007 року шлюб було розірвано. Сторони від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. З моменту народження дитини відповідач проживає окремо, неповнолітня донька проживає з позивачем, у свою чергу відповідач долею дитини не цікавиться, участь у вихованні дитини не приймає. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] Відповідач не приймає участі у вихованні дитини та не сплачує аліменти, у зв'язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дитини, не здійснює матеріальне забезпечення дитини, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав по відношенню неповнолітньої доньки [PERSON] В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засідання просив у задоволенні позову відмовити та пояснив, що він виявляв бажання спілкуватися з дитиною, однак позивач заборонила. У відповідача наявне бажання спілкуватися з дитиною, по мірі фактичної можливості сплачує аліменти, має намір сплатити борг по аліментам. Також пояснив, що за його зверненням орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району прийняв рішення та встановив графік його побачень з дитиною, виконувати який позивачка не бажає. Підтвердив дійсність того факту, що коли дитині було 1,5 року вони з позивачем розлучилися. З 2012 року по 2015 рік перебував в місцях позбавлення волі. У судовому засіданні представник третьої особи вказав на те, що відповідно до висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району від 25.09.2017 року №01-10/0490, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню неповнолітньої доньки [PERSON] Разом з тим зазначив, що висновок органу опіки був складений 25.09.2017 року, а при вирішенні питання про позбавлення відповідача поклався на розсуд суду. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] яка пояснила, що позивачка є її сусідкою, вона особисто жодного разу не бачила відповідача, сама ж дитина іншого чоловіка називає батьком. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON], яка пояснила, що є подругою позивачки, бачила відповідача [PERSON] дванадцять років тому, донька про його існування не знає. Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація цього обов'язку відбувається шляхом переконання суду у достовірності наведених фактів. Обов'язок доказування покладається на сторони, у зв'язку з чим відбувається реалізація принципу змагальності сторін та свободи в надані ними своїх доказів суду і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЖС №034858, яке видано Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи №04-2716-4832 від 13.04.2017 року - за відомостями Департаменту реєстраційних послуг ЗМР за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON], [INFO]. Також, за вказаною адресою зареєстрована [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання №04-2716-4833 від 13.04.2017 року. Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 15.02.2016 року по справі №337/39/16-ц з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі ј частини усіх видів заробітної плати щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.01.2016 року і до повноліття дитини. 04.04.2017 року Запорізькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №24 ЗМР видано довідку, згідно якої, [PERSON] навчається у 5-Б класі вказаного навчального закладу, [PERSON] виховує доньку одна, батько, [PERSON], з сім'єю не проживає і протягом навчання участі у вихованні доньки не приймає. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань - 19.07.2016 року Хортицьким ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області розпочато досудове розслідування кримінального провадження №12016080070002217 на підставі заяви [PERSON], що в період з 12.01.2016 року і до теперішнього часу [PERSON] злісно ухиляється від сплати аліментів. Згідно з розрахунку заборгованості по аліментам від 30.03.2017 року, судом встановлено, що на виконанні у Вознесенівському ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №337/39/16-ц виданого Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON] Заборгованість по аліментам у розмірі 12209,02 грн. утворилася за період 12.01.2016 року по 28.02.2017 року та за вказаний період аліментів взагалі не сплачено. Разом з тим, з розрахунку заборгованості по вказаному виконавчому ВП №50451265 станом на 31.10.2018 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів за період січень 2016 по жовтень 2018 року складає 51524,11 грн. Однак, з вказаного розрахунку заборгованості також вбачається, що за березень, травень, серпень 2018 року відповідачем сплачувалося по 1000,00 грн., за жовтень 2018 року - 1300,00 грн. Позивач, як на підставу позбавлення батьківських прав посилається на ухиляння відповідача від виконання батьківських обов'язків через несплату аліментів. Разом з тим, суд враховує, що відповідач з березня 2018 року почав здійснювати часткову мінімальну сплату аліментів, хоч і не в повному обсязі через відсутність матеріальної можливості на сплату аліментів у більшому розмірі, однак вказане свідчить, що відповідач свідомо не ухиляється від матеріального забезпечення дитини. Також, Верховний Суд в своїй постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17, зазначив, що не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини факт стягнення аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дітям належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Щодо свідомого ухилення відповідача від участі у вихованні дитини та її духовному розвитку суд зазначає наступне. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини " в усіх діях щодо дітей ... першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини''. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. З роз'яснень, викладених в п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» від 30.03.2007 року вбачається, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. Частиною 1 ст. 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Передбачене пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" містить роз'яснення, що зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З аналізу зазначених норм слідує, що для позбавлення батьківських прав мало упевнитися в невиконанні обов'язків щодо виховання дитини, необхідно також установити, що батько свідомо ухиляється від їх виконання, адже ухилення від виконання обов'язку по вихованню неповнолітньої дитини завжди є актом свідомої винної поведінки, коли особа має реальну можливість виконати покладені на неї обов'язки, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити. А це значить, що батько наполегливо, систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Умовою по ухиленню від обов'язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов'язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідача відносно малолітньої доньки в матеріалах справи відсутні. З досліджених судом доказів вбачається, що батько, [PERSON], виявляє цікавість до життя доньки. Так у судовому засіданні встановлено, підтверджено представником третьої особи, та не спростовано позивачем, що [PERSON] звертався до органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району з метою встановлення графіку побачень з донькою. Його звернення було розглянуто та винесено відповідне рішення, затверджено графік. Отже, з викладеного слідує, що батько бажає приймати участь у вихованні та житті неповнолітньої доньки. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем, відповідно до вимог ст.. 81 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків та свідомого нехтування ним своїми обов'язками. Також, Верховний Суд в своїй постанові від 24.10.2018 року по справі №761/2855/17, зазначив, що висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України). В матеріалах справи є висновок про доцільність позбавлення батьківських прав органу опіки та піклування, проте він носить суперечливий характер, оскільки з нього вже вбачається наявність спору так як батько заперечував проти позбавлення його батьківських прав, у зв'язку з чим суд не бере його до уваги. З урахуванням наведеного, а саме того, що відповідач бажає спілкуватись з дитиною, вживає до цього заходи, свідомо не ухиляється від матеріального забезпечення дитини, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити. В силу ст. 141 ЦПК судові витрати суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed