Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

У грудні 2015 року ПАТ «Укрбізнесбанк» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 30.04.2013 року у розмірі 107 793 грн 27 коп та судовий збір 1616 грн. 90 коп. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.01.2016 року, відмовлено у відкритті провадження у цій цивільній справі за позовними вимогами ПАТ «Укрбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» до ТОВ «Компані «Плазма» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відкрито провадження у цій справі за позовними вимогами ПАТ «Укрбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У червні 2016 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до ПАТ «Укрбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «Компані «Плазма», у якій просить визнати припиненим договір поруки №20ХР/ПОР від 30.04.2013р. укладений між ним та ПАТ «Укрбізнесбанк». Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2016 року основний позов задоволено частково. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги ПАТ «Укрбізнесбанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Укрбізнесбанк» залишити без задоволення, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушення норм матеріального і процесуального права. Рішення прийняте судом без повного і всебічного зясування всіх обставин справи, на підставі висновків, що суперечать дійсним обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення безпідставно дійшов до висновку про стягнення заборгованості судом першої інстанції за період з травня 2015 року по 7 грудня 2015 року, що є безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству та правовим позиціям Верховного суду України. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся з вимогою про дострокове повернення кредиту 23.07.2015 року, а з позовом до поручителя 21.12.2015 року, тобто у 6-тимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому цей строк банком не пропущено, отже підстави для визнання поруки припиненою повністю відсутні. Стягненню з поручителя підлягає сума основного боргу (щомісячного платежу згідно з додатком №1), починаючи з 01 травня 2015 року, оскільки право вимоги у банка виникло з 01.06.2015 року протягом місяця. З таким висновком суду, колегія суддів погоджується частково, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд першої інстанції припустився помилки розраховуючи 6 місячний строк і вважаючи, що заборгованість підлягає стягненню з травня 2015 року, тоді як розрахунковий період складає за 6 місяців з 22 червня 2015 року по день подачі позову 21 грудня 2015 року . Неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права відповідно до п.1, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Судовим розглядом встановлено, що між ПАТ «Укрбізнесбанк» та ТОВ «Компані «Плазма» укладено кредитний договір №20Хрк від 30.04.2013 року відповідно до якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 180 536 грн. строком до 29.04.2016 року зі сплатою 20% річних на придбання автомобіля. ТОВ «Компані «Плазма» всупереч вимогам кредитного договору не виконував належним чином свої зобов'язання в частині дотримання графіку погашення заборгованості за кредитним договором від 30.04.2013 року, про що на адресу ТОВ «Компані «Плазма» 24 липня 2015 року було направлено Вимогу за вих. №3973 від 23.07.2015, відповідно до якої Банк просив позичальника погасити наявну заборгованость за кредитним договором протягом 30 днів. Між ПАТ «Укрбізнесбанк» та [PERSON] в рахунок забезпечення виконання кредитного договору від №20Хрк від 30.04.2013 року укладено договір поруки №20Хрк/ПОР від 30.04.2013 року, згідно з яким поручитель [PERSON] поручився за виконання боржником ТОВ «Компані «Плазма» кредитних зобовязань за вказаним договором. Відповідно до ст..629 ЦК України договір є обов?язковим для виконання сторін. Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Ст. 629 ЦК України регламентує, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. 10 грудня 2015 року ПАТ «УКРБІЗНЕСБАНК» направив [PERSON] вимогу за вих. №8410 від 10.12.2015 року, згідно з якою банк вимагав у поручителя погасити заборгованість по сумі кредиту в повному обсязі протягом 3 днів. 24 липня 2015 року поручителю була направлена вимога про дострокове погашення боргу протягом 30 днів, тобто було змінено строк виконання зобовязання (а.с. 25). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. У зв»язку з невиконанням поручителем умов договору позивач звернувся через пошту 21 грудня 2015 року з позовом до суду (а.с. 37). Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в межах шестимісячного строку, а саме з 22.06.2015 року. З огляду на це, сума заборгованості складає: - по тілу кредиту з червня 2015 року за 10 місяців по 5015 грн =50150 грн і за один місяць 5011 грн, всього 55\~161,00 грн., замість 60\~176 грн.; -по процентах за користування грошовими коштами з 22 червня 2015 року за 9 днів червня 2015 року по 30,65 грн =275,85 і за користування простроченими грошовими коштами за 9 днів червня 2015 року по 22,29 грн =200,61 грн, тобто на 1005,86 грн. менше за червень і на 969,47 грн і 484,88 грн менше до 22 червня 2015 року , всього 10882,82 грн. (13343,03 969,47 - 484,88-1005,86-) замість 13\~343,03 грн.; - по комісії з 22 червня 2015 року 1 624,80 грн. (1 895,60 -216,64 54,16), замість 1 895,60 грн.; -по пені по тілу кредиту за 9 днів червня 2015 року (791,41 :24 =32,98х9)=296,78 грн замість 791,41 грн., що на 494,63 грн менше; -по пені по процентах за прострочений борг (47,81: 29=1,6х16 =26,37 грн замість 47,81 грн, що 21,44 грн менше; -по пені за комісію 46,47:29=1,6х16=25,6 грн замість 46,47 грн, що на 20,87 грн менше, всього заборгованість по пені 10926,22 494,63-21,44-20,87=10 389,28 грн. замість 10 926,22 грн. ; -по штрафу 1504,50 грн. Загалом до стягнення 55161,0 +10882,82+1624,80+10389,28+1504,50=79562,40 грн . Доводи апеляційної скарги що 6-місячний строк сплинув, оскільки його слід відраховувати з дати останнього платежу , що був в лютому 2015 року , а з позовом позивач звернувся лише в грудні 205 року , судом апеляційної інстанції враховуються частково. Дійсно відповідальність поручителя обмежується 6 місячним строком. Але з врахуванням того, що згідно графіку платежів у лютому 2015 року слід було сплатити не останній платіж, то той факт, що позивач звернувся з позовом у грудні 2015 року звільняє відповідача від відповідальності за період , що знаходиться поза межами 6 місячного строку. Цей строк відраховується з 21 грудня 2015 року, шляхом віднімання 6 місяців назад і не може звільняти боржника від відповідальності за майбутні платежі строк сплати по яких було встановлено вимогою від 25 липня 2015 року і на час звернення з позовом 21 грудня 2015 року по яких 6 місячний строк ще не сплинув. Що стосується зустрічного позову слід зазначити наступне. Відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку заявлення позовних вимог про визнання договору поруки припиненим законом не передбачено, оскільки передбачена презумпція припинення поруки. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Боржник (а відтак і поручитель) узяв на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами , сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя щодо окремих зобовязань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором) предявити вимоги до поручителя. У зв"язку з предявлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку ( Правова позиція, яка висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 березня 2017\~року у справі № 6-3087цс16). Судами двох інстанцій були застосовані зазначені вимоги закону і за строк, що перевищував 6 місяців з дня звернення з позовом було враховано , що порука припинилася. Суд першої інстанції правильно встановив обставини по справі, дав належну оцінку наданим сторонами доказам і дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання договору поруки припиненим. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права. Будь яких доказів, які б спростовували висновки суду - позивач не надав. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. Матеріали справи свідчать, що позивачем було сплачено судовий збір до суду першої інстанції в сумі 1616 грн 90 коп. Позовні вимоги заявлені на суму 107793 грн 27 коп, тоді як задоволено позов на суму 79511 грн 63 коп, що становить 73,76%. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 1616,90 :100 х 73,76 = 1192 грн 63 коп.

Outcome: partial