Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

позивач звернувся з позовом до відповідачки- Волошин Єфрузинії Михайлівни про виселення з незаконно займаної кімнати [ADDRESS], визнання недійсною реєстраційну відмітку місця проживання в паспорті громадянки України, вселення [PERSON] для подальшого проживання в кімнаті [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримав, зазначивши, що гуртожиток за адресою [ADDRESS] знаходиться в приватній власності позивача. Згідно внутрішньо облікових даних відповідач повинен проживати в кімнаті [ADDRESS], а фактично проживає в кімнаті [ADDRESS]. Відтак вважає, що відповідач самовільно зайняла кімнату [ADDRESS], оскільки ордер на цю кімнату відповідачу у встановленому законом порядку не видавався, і згідно внутрішньо облікових даних відповідачка поселена на ліжко-місце, тобто без виділення у відособлене користування жилого приміщення в гуртожитку. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, покликаючись на безпідставність позовних вимог. Зокрема, зазначив, що відповідач починаючи з 1982р. проживає у гуртожитку за адресою [ADDRESS], в одній і тій самій кімнаті, яка зараз має номер [ADDRESS] (про це відповідач дізнався від позивача у 2013 році після отримання вимог про виселення із займаного приміщення, а також з отриманих квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг у 2013 році), однак на момент заселення в неї відповідачем ця кімната була під номером [ADDRESS], про зміну нумерації кімнат відповідача ніхто не попереджав. Про це свідчить відмітка в паспорті відповідача про реєстрацію місця проживання, яке не змінювалося з 1982 року. У вказаній кімнаті постійно (з 1982 року) проживала одна. Просить відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представників сторін та дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку, що в позові слід відмовити виходячи з наступного. Позивач є співвласником будівлі гуртожитку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідач проживає у цьому ж гуртожитку за адресою: [ADDRESS], з 13.10.1982 року, про що свідчить відмітка в паспорті відповідача. Інших відміток в паспорті відповідача немає, що свідчить про те, що місце реєстрації (місце проживання) відповідача було незмінне, починаючи з 1982р., тобто з моменту вселення до гуртожитку як працівника державного підприємства «Львівський автобусний завод». Про що свідчить копія трудової книжки відповідача. Факт проживання виключно відповідача (без інших осіб) в одній і тій же кімнаті з моменту її заселення до кімнати також підтверджується також довідкою про склад сім'ї, що видана ПАТ «ЛАЗ», а також квитанціями, які надсилалися відповідачеві, щодо оплати житлово-комунальних послуг впродовж років проживання в зазначеній кімнаті, в яких зазначено одного відповідача як платника за всю площу кімнати та загалом за всі житлово-комунальні послуги, які споживав мешканець кімнати. Наявними в матеріалах справи доказами не підтверджено факту реєстрації відповідача на «ліжко-місце» без надання у відособлене користування жилого приміщення (кімнати). Зокрема, в обґрунтування позову позивач зазначає, що ця обставина підтверджується внутрішньо обліковими даними позивача, зокрема довідкою № 44 від 28.04.2014р., що видана позивачем. Однак цей доказ є неналежним, оскільки ця довідка виготовлена позивачем лише у 2014р. і не ґрунтується на первинних документах щодо вселення відповідача у гуртожиток. Натомість позивач не представив суду жодного первинного документа (рішення адміністрації підприємства, ордер тощо), який би засвідчив факт вселення відповідача в гуртожиток на ліжко-місце (без надання окремого житлового приміщення). За таких обставин, суд не може погодитися з твердженнями позивача про те, що проживання відповідача в кімнаті [ADDRESS] гуртожитку є безпідставним та незаконним. Більше того, суд враховує позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, висловлену в «Аналізі судової практики застосування Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 01.08.2013р., згідно якої вселення у гуртожиток і користування житловою площею у гуртожитку вважається таким, що відбулося на законних підставах, якщо воно відбулося на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, однак отримання спеціального ордера є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення підприємства, яке не завжди добросовісно виконувало покладені на них обов'язки. Також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у вищевказаному Аналізі наголошує, що обов'язковою складовою статусу мешканця гуртожитку є відсутність власного житла, законна реєстрація за місцем проживання у гуртожитку та фактичне проживання протягом п'яти років за місцем реєстрації в гуртожитку. Вказані обставини підтверджуються паспортом відповідача, згідно даних якого відповідач проживає в гуртожитку з 1982р. Більше того, позивач не оспорює цей факт. Крім того, в матеріалах справи взагалі відсутні докази самовільного переселення відповідача з кімнати [ADDRESS] до кімнати [ADDRESS] вказаного гуртожитку. Згідно ст..60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивач не представив жодного належного доказу того, що відповідач здійснив самовільне переселення, це твердження позивача є необґрунтованим. Матеріали інвентаризаційної справи на будинок, що надійшли з Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки» також не підтверджують вказане твердження позивача, оскільки наведені в них дані сформовані за результатами інвентаризації лише з 1999 року, а не з моменту заселення у кімнату [ADDRESS] відповідача. Більше того, ці матеріали не засвідчують факту надання відповідачу «ліжко-місця» в гуртожитку, а також в них не зафіксовано факту самовільного переселення відповідача з однієї кімнати в іншу. Також суд бере до уваги відповідь Франківського районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 06.11.2013р., надану позивачеві, що теж підтверджує відсутність неправомірних дій відповідача щодо проживання в гуртожитку. Таким чином, відповідач не порушує право власності позивача, а реалізовує своє право на житло, гарантоване законом. Зокрема, статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4-5 ст.9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.1 ст.109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Таких підстав позивач підтвердити не зміг. Відповідно до ч.2 ст.132 Житлового кодексу УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Винятками є працівники, перелічені у ч.1 цієї ж статті (Сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням), до яких відповідач не належить. За таких обставин, враховуючи відсутність належних доказів та законних підстав для виселення відповідача суд приходить до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог. У відповідності до положень ст.11, ст.60 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.10. та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши подані сторонами докази в їх сукупності та їх достатній взаємозв'язок, суд приходить до висновку, що позивачем у встановленому законом порядку належними та допустимими доказами не доведено факту самовільного заняття відповідачем кімнати в гуртожитку, в якій вона проживає, а також факт заселення відповідача виключно на «ліжко-місце», а відтак позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed