Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк", звернулося до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнив. В обгрунтування позовних вимог зазначав, що між ними та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1/180-МК, відповідно до якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 80000 доларів США. Відповідач [PERSON] взятих на себе зобов'язань не виконує, у зв'язку з чим, станом на 03.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 152099, 41 долар США. Борг по теперішній час не сплачувався, навіть частково. Позивач 20 вересня 2011 року надіслав поштове повідомлення № 04/4497 з вимогою сплатити кредит достроково, інакше банк зверне стягнення на майно відповідача [PERSON] 27 лютого 2012 року [PERSON] подарував нерухомість власному сину [PERSON] Про це банк дізнався, коли держава надала вільний доступ до реєстрів, а саме 30.09.2015 року. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з [PERSON] Індустріальний районний суд м. Дніпро 17.05.2012 року задовольнив позов банка і стягнув з відповідача борг у розмірі 801 517, 19 гривень. 16.07.2012 року державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції відкрите виконавче провадження. Борг не стягнуто. Тому просив суд визанати договір дарування від 04.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці загальною площею 0,02265 га, кадастровий номер [NUMBER]; скасувати запис про державну реєстрацію права власності, повернути сторони в первісне становще, зобов"язати внести запис про державну реєстрацію права власності за попереднім власником. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягає, просить задовольнити. Відповідачі [PERSON]та [PERSON] в судовому засіданні присутні не були, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти позовних вимог заперечували. Представник Виконавчого комітету Криворізької міської ради в судовому засіданні присутній не був, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні присутня не була, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Як вбачається з матеріалів справи 17.04.2008 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1/180-МК, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 80 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 17 % річних, з кінцевим терміном повернення 17.04 2013 року. Договір складається із: кредитної умови, додатка №1, договору про видачу траншу, договору застави рухомого майна № 1/180-МК1 від 17.04.2008 року, заяви кредитора (а.с.9-13). Зі змісту статей 626, 638 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що 04.02.2012 року між [PERSON] (за договором - Дарувальник) та [PERSON] (за договором - Обдаровуваний) було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці загальною площею 0,02265 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 104). Відповідно до п. 14 укладеного договору, право власності на житловий будинок, що дарується, переходить до Обдаровуваного з моменту передачі і прийняття дарунка, згідно ч. 1,4 ст. 722 ЦК України, про що буде свідчити одержання Обдаровуваною цього примірнику договору після його нотаріального посвідчення. Цей факт підтверджується їх підписами за одержання документу у реєстрі нотаріальних дій (а.с. 104 зворот). За свідченням сторін правочину, предмет договору дарування, а саме - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] був фактично переданий відповідачу [PERSON] у власність. При укоаданні договору дарування перевірено наявність заборон на відчуження, про що вбачається з витребуваного від нотаріусу примірника оспорюваного договору. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 03 листопада 2015 року заборонено відчуження майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Волзька, буд. 2а (а.с. 34). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень за № 26130303 від 13 листопада 2015 року відмовлено у державній реєстрації обтяження арешт нерухомого майна на житловий будинок, що розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Волзька, буд. 2а, за суб'єктом [PERSON], у зв'язку з тим, що заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього право набувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим право набувачем (а.с. 41). Відповідно до ч. 7 ст. 24 Законк України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова у державній реєстрації прав, якщо заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим право набувачем. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Що стосується позиції позивача щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку, суд зазначає наступне. Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із матеріалів справи вбачається, що договір дарування між сторонами було укладено в належній формі та досягнуто згоди з усіх істотних умов та на його виконання передано майно. Разом із тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір дарування було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Посилання позивача на ту обставину, що один із відповідачів має заборгованість перед банком не може бути підставою для визнання правочину таким, що вчинений з метою ухилення від сплати заборгованості за кредитним договором. Крім того житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці загальною площею 0,02265 га, кадастровий номер [NUMBER] не є предметом іпотеки, та ПАТ КБ "ПриватБанк" не є іпотекодержателем, що свідчить про відсутність порушення прав позивача при укладанні договору дарування. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] від 04 лютого 2012 рокуза реєстровим № 357, який вчинений між [PERSON] та [PERSON], то в задоволенні позову слід відмовити. Вимоги щодо скасування державної реєстрації є похідними від вимог про визнання договору недійсним, тому задоволенню не підлягають. З аналогічних підстав суд не вбачає пдстав застосовувати реституцію, тобто відновлення первісного стану сторін. Також суд зазначає, що Виконавчий комітет Криворізької міської ради є неналежним відповідачем, оскільки не є стороною оспорюваного правочину. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed