Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] в квітні 2015 звернулася до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності в рівних частках чотирьом особам: їй, її неповнолітній дочці [PERSON], її батьку [PERSON] та її матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.02. 2002 року. Окрім власників, фактично у спірній квартирі проживає ще її чоловік [PERSON] та малолітня дочка [PERSON]. Спірна квартира має житлову площу 42 кв.м. і складається з трьох ізольованих жилих кімнат площею 14,9 кв.м., 10 кв.м., 17,1 кв.м. та місць загального користування, загальною площею 70,3 кв. метри. Таким чином на долю кожного із співвласників припадає по 10,5 кв.м. жилої площі. Між сторонами по справі існує конфлікт, а тому досягти добровільної згоди на користування кімнатами спірної квартири немає можливості, хоча фактично склався певний порядок користування спірною квартирою, а саме: вона з чоловіком займає кімнату площею 17,1 кв. метри, її дві доньки займають житлову кімнату площею 10,00 кв. метри, а 14,9 кв. метри займають її батьки, відповідачі по справі. Просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] відповідно до якого виділити в користування їй [PERSON] житлову кімнату площею 17,1 кв. метри, в користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 10.00 кв. метри, виділити у спільне користування відповідачів [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату площею 14,9 кв. метри. Місця загального користування залишити в спільному користуванні співвласників. В ході судового засідання 02.06. 2015 року позивачка змінила предмет позову та просила встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] виділивши у її користування кімнату площею 14,9 кв. метри, [PERSON] кімнату площею 10,00 кв. метри, а у користування відповідачів залишити кімнату площею 17,1 кв. метри, приміщення загального користування залишити в спільному користуванні ( а.с. 80, 81). 05.10. 2015 року збільшила позовні вимоги та в остаточній редакції позовних вимог просила встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] відповідно до якого виділити в користування їй [PERSON] житлову кімнату площею 17,1 кв. метри, в користування сторін залишити житлову кімнату площею 14,9 кв. метри, місця загального користування залишити в спільному користуванні співвласників ( а.с. 115) та в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON] позовні вимоги щодо виділу їй кімнати площею 10,00 кв. метри просила залишити без розгляду ( а.с. 116) . Ухвалою суду від 05 жовтня 2015 року позовні вимоги в інтересах неповнолітньої [PERSON] щодо виділу їй кімнати площею 10,00 кв. метри залишені без розгляду ( а.с. 117-118). В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності НАМ 875835 від 26.03. 2015 року ( а.с. 9) уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, пояснивши суду, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.03. 2015 року, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2015 року встановлено порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS], відповідно до якого виділено в користування відповідачці [PERSON] ізольовану жилу кімнату площею 10 квадратних метрів з лоджією, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виділено в спільне користування дві ізольовані жилі кімнати площею 17,1 кв.м та 14,9 кв.м з лоджією. Місця загального користування залишено у спільному користуванні співвласників квартири. Тому просили виділити в користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,1 кв. метри, в користування сторін залишити житлову кімнату площею 14,9 кв. метри, місця загального користування залишити в спільному користуванні співвласників. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], який діє за договором доручення № 24/05-15 про надання правової допомоги від 15.05. 2015 року ( а.с. 29- 31) покладалися на вирішення суду. Відповідач [PERSON] заперечував проти позовних вимог, пояснивши суду, що він отримував спірну квартиру на сім"ю і після приватизації квартири має свою частку, іншого житла у нього не має і старість хоче дожити у спокої, оскільки зять створює конфліктну ситуацію з приводу користування спірної квартири. Третя особа: Служба у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві не направила свого представника в судове засідання, про те через загальну канцелярію за вх. № 22970 від 14.05. 2015 року надали письмове пояснення ( а.с. 40) та відповідно до письмового клопотання за вх. № 41893 від 01.09. 2015 року ( а.с. 109) просили розглядати справу за їх відсутності . Суд, заслухавши пояснення сторін, іх представників, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи у їх сукупності та вивчивши письмові заперечення, вважає встановленими наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Як слідує із матеріалів справи та встановлено судом, спірна квартира [ADDRESS] належить на праві спільної власності позивачці [PERSON] її доньці [PERSON] , відповідачці [PERSON] , відповідачу [PERSON], в рівних частках, тобто частка кожного з них становить - 1/4 частини квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25.02.2002, реєстрація якого проведена 28.03.2002 за [NUMBER] (а.с.5,). Спірна квартира, згідно технічного паспорту, складається з трьох кімнат, житловою площею 42,0 кв.м., в тому числі кімнати площею 14,9 кв.м.; 10,0 кв.м., та 17,1 кв.м.; загальна площа квартири становить 70,3 кв.м. (а.с.6-7). Виходячи із розміру житлової площі квартири, яка складає 42,0 кв.м., 1/4 частка становить 10,5 кв.м. і, відповідно, кожен із співвласників має право користування такою часткою. Судом також встановлено, що позивачка [PERSON] разом зі своїм чоловіком [PERSON] користуються кімнатою 17,1 кв.м., їх неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] кімнатою 10.0 кв.м., а відповідачі, колишнє подружжя займають кімнату площею 14,9 кв.м., що не відповідає розміру їх часток у спільній власності . Разом з тим, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30.03. 2015 року, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 липня 2015 року встановлено порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS], відповідно до якого виділено в користування відповідачці [PERSON] ізольовану жилу кімнату площею 10 квадратних метрів з лоджією, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виділено в спільне користування дві ізольовані жилі кімнати площею 17,1 кв.м та 14,9 кв.м з лоджією. Місця загального користування залишено у спільному користуванні співвласників квартири ( а.с. 33-35; 96-97) Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з приводу користування житловою площею в спірній квартирі між сторонами склались неприязні відносини, що ними визнано в судовому засіданні та підтверджено поясненнями допитаного у судовому засіданні свідка [PERSON], який підтвердив конфліктну ситуацію яка склалася з приводу користування спірної квартири . Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Враховуючи відсутність домовленості співвласників щодо порядку користування майном, факт займання позивачкою [PERSON] та її чоловіком кімнати площею 17,1 кв.м. , тобто житлова площа перевищує її частку на 6,5 кв. метри у спільному майні, без погодження з іншими співвласниками та створення тим самим умов для спільного їх проживання, та негативних відносин між ними, суд вважає про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.. Оскільки , на думку суду, виділити позивачці кімнату 17, 1 кв. метри без згоди на це всіх співвласників та проживаючих в одному житловому приміщенні осіб неможливо, поскільки в цьому випадку будуть порушені житлові права та інтереси відповідача [PERSON] , останній іншого житла немає , неповнолітньої доньки позивачки [PERSON] , поскільки вони будуть забезпечені тільки по 7,45 кв. метри та ще й у спільному користуванні, а позивачка 17,1 кв. метри. Про те , при такому встановленню порядку користування квартирою, неприязнені та конфліктні відносини в квартирі не виключаються. Водночас, варіант встановлення порядку користування квартирою, запропонований позивачкою, не тільки порушує принцип рівності прав інших співвласників, та призведе до зменшення їх частки жилої площі, а безпосередньо є порушенням їх житлових умов та права власності. Крім того, позивачка в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] не заявляє позовні вимоги щодо її прав у спірній квартирі. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначено статтею 16 ЦК України. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). За приписами статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" встановлено принцип мирного володіння майном, який в контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини закріплює засади поваги до права власності та забороняє безпідставне позбавлення або обмеження володіння особою своїм майном, інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених нормами міжнародного права. Разом з тим, жоден із співвласників не має переваги у користуванні майном і ненадання згоди у його використанні не може тягти за собою обмеження права іншого співвласника, Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у позові . Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 1 постанови " Про судове рішення " № 11 від 29 грудня 1976 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановленні обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Outcome: dismissed