Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В своєму позові вона зазначила, що з відповідачем зареєструвала шлюб 12.06.2005 року. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Спільне життя у позивача з відповідачем не склалось. У подружжя зовсім різні погляди на життя, що призвело до розпаду сім'ї. Сторони припинили подружні стосунки і почали проживати окремо. Відновлення нормальних стосунків між подружжям неможливе, тому позивач звернулась з даним позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити, просила визначити місце проживання дітей із нею. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечив проти розірвання шлюбу, не заперечив проти визначення місця проживання дітей разом із позивачем. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12.06.2005 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про що було зроблено актовий запис за № 959, відповідно до свідоцтва про одруження Серії [NUMBER]. Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Відповідно до частин 1 та 3 статті 55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Відповідно частини 2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки судом встановлено, що сім`я фактично розпалася, поновлювати сімейні стосунки сторони не бажають, подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, строк на примирення не може дати позитивних результатів, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Щодо визначення місце проживання неповнолітніх дітей сторін, суд виходить із наступного. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно зі ч. ч. 1 ст. ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, враховуючи вік дітей, фактичне проживання їх із матір'ю на час розгляду справи, враховуючи ставлення обох батьків до виконання ними своїх батьківських обов'язків, суд приходить до висновку, про доцільність визначення місця проживання малолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом із матір`ю [PERSON], оскільки це відповідатиме інтересам дітей. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших сторін. У зв"язку із задоволенням позову судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved