Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Позивачка за первісним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Після уточнення позовних вимог, остаточно просить поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за нею право внасті на 1/2 частину частину майна: житлового будинку, земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер - [NUMBER] , яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: 1- й [ADDRESS] ; квартири за номером [ADDRESS] ; земельної ділянки площею 0,0032 га, кадастровий номер - [NUMBER] , та земельної ділянки площею 0,0200 га, кадастровий номер - [NUMBER] , які надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . На іншу частину зазначеного майна визнати право власності за відповідачем. В обґрунтування позову зазначалося, що з 1996 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набуто зазначене вище майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу. За таких обставин позивачка просила суд поділити майно шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку будинку квартири і земельних ділянок. Відповідач [PERSON] не погодився із запропонованим позивачкою [PERSON] порядком поділу спільного майна подружжя і пред`явив до [PERSON] зустрічний позов про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності, в якому просить при поділі майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, виділити йому житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер - [NUMBER] , яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] виділити квартиру за номером [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0032 га, кадастровий номер - [NUMBER] , та земельну ділянку площею 0,0200 га, кадастровий номер - [NUMBER] , які надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що дійсно, вищевказане майно було нажито під час перебування в шлюбі з [PERSON] . Однак, зауважив, що ним від продажу батьківського житлового будинку у 2006 році, було отримано близько 4620 доларів США, які згідно вимог ст. 57 СК України є його особистими коштами. Саме ці кошти стали основою для купівлі спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того, вони придбали цей будинок як об`єкт незавершеного будівництва, про що свідчить договір купівлі продажу об`єту незавершеного будівництва від 10.12.2011 року. Кошти на його добудову були витрачені в сумі 34569 грн. 45 коп. які він отримав при звільненні у 2010 році при звільнені з органів внутрішніх справ у запас через хворобу. Також в добудову були вкладені кошти які він отримував у вигляді пенсії за вислугу років. Вважає, що ці кошти є його особистим майном, тому спірний житловий будинок при розподілі майна повинен бути виділений йому. Оскільки, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, то і земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок за адресою: [ADDRESS] повинна буди виділена також йому. Решту майна, у вигляді квартири за номером [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0032 га, кадастровий номер - [NUMBER] , та земельну ділянку площею 0,0200 га, кадастровий номер - [NUMBER] , які надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] просить виділити позивачці. Вважає що такий порядок розподілу майна буде відповідати інтересам кожного з них, оскільки [PERSON] займається індивідуальною адвокатською діяльністю і приміщення спірної квартири використовує у своїй професійній діяльності та проживає в м. Охтирка Сумської області де створила нову сім`ю, в той час як він залишився проживати у спірному житловому будинку. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини викладені в уточненій позовній заяві. Зустрічний позов не визнала та пояснила, що все спірне майно було ними придбане під час перебування у шлюбі за спільні кошти, оскільки вона весь час працювала, займалась адвокатською діяльністю. Крім того пояснила, що в Обласному фонді підтримки індивідуального житлового будівництва на селі вона в 2008 році та 2011 році отримала кредит за загальну суму 50000 грн., які крім коштів які отримував [PERSON] були витрачені на придбання як спірної квартири, так і житлового будинку. Зазначений кредит вона виплачує самостійно після розірвання шлюбу. Крім того, вона не погоджується з запропонованим [PERSON] варіантом поділу майна, також з тих підстав, що квартиру [ADDRESS] , переобладнано під офіс тому для житла вона не пристосована. Оскільки вона не має іншого житла крім спірного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , то вона має намір проживати в ньому після вирішення спору про поділ спільного майна подружжя, так я в даний час винаймає квартиру в [ADDRESS] і проживає там тимчасово, так як [PERSON] чинить перешкоди у користуванні їх спільним майном. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнав, одночасно підтримавши свої вимоги з підстав викладених у його зустрічній позовній заяві. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає , що первісний позов [PERSON] підлягає до повного задоволення, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити повністю з наступних підстав. З 10.08.1996 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 28.12.2018 року, яке набрало законної сили 29.01.2019 року. За час спільного проживання у шлюбі сторонами було нажито наступне нерухоме майно. 10.12.2011 року [PERSON] було придбано об`єкт незавершеного будівництва (літ. А-1), який розташований по [ADDRESS] , про що свідчить договір купівлі - продажу об`єкту незавершеного будівництва, посвідчений Соломко З.В., приватним нотаріусом Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області 10.12.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 1200. Продаж об`єкта незавершеного будівництва було вчинено за 40 000 грн. 03.07.2014 року на ім`я [PERSON] реєстраційною службою Котелевського районного управління юстиції Полтавської області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 23740477, а саме: на житловий будинок літ. А-1, загальною площею 88,5 кв.м., в тому числі житловою площею 46,4 кв. м., тамбур - літ. а, тамбур - літ. а-1, огорожа № 1, ворота № 2, що розташовані за адресою: 1- й [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,1500 га, кадастровий номер - [NUMBER] , яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належить [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане реєстраційною службою Котелевського районного управління юстиції Полтавської області 09.07.2013 року, індексний номер 5893072. Згідно договору купівлі - продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Котелевської державної нотаріальної контори Полтавської області Ковпаком В.І., 25.01.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 107 [PERSON] купила у власність квартиру за номером [ADDRESS] . Продаж квартири було вчинено за 25 000, 00 грн. Вказана квартира розташована на земельних ділянках площею 0,0032 га та 0,0200 га, що надані для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та належать [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08.12.2009 року, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 08.12.2009 року, що були видані на підставі рішення від 16.04.2008 року 26 сесії 5 скликання зі змінами від 26 травня 2009 року 41 (позачергової) сесії 5 скликання Котелевської селищної ради. Суд приймає до уваги подані сторонами докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами глави 8 Сімейного кодексу України та глави 26 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь - які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В силу ст. 68 цього Кодексу, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. В силу ч. 2 ст. 370 цього Кодексу, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. З правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 05 квітня 2017 року по справі № 367/5390/14-ц, вбачається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до положень ст.ст.77,78,80,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що набуте сторонами в період шлюбу спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. При цьому сторонами не було доведено питомої ваги часток вкладу кожного з них власними коштами та прикладених зусиль у придбанні даного нерухомого майна, а тому із врахуванням презумпції рівності часток він повинен бути поділений судом між сторонами порівно. Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними. Суд критично оцінює твердження позивача за зустрічним позовом та відповідача за первісним позовом [PERSON] , що спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] придбано, як об`єкт незавершеного будівництва, а вподальшому добудовано за його особисті кошти, які отримані ним від продажу успадкованого батьківського житлового будинку, так як зазначене нерухоме майно придбане під час шлюбу сторін, згідно договору купівлі-продажу об`єкту незавершеного будівництва, посвідченого приватним нотаріусом Котелевського районного нотаріального округу Полтавської області Соломко З.В., від 10.12.2011 року. Кошти від продажу своєї частки у спадковому майні, [PERSON] отримав 21 липня 2006 року, про що свідчить договір купівлі - продажу, посвідчений державним нотаріусом Котелевської державної нотаріальної контори Ковпаком В.І., 21.07.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 1979. Належних доказів, крім особистих пояснень що саме ці кошти і були ним витрачені на придбання спірного майна подружжя [PERSON] суду не надані. Крім того, суд враховує, що [PERSON] не був позбавлений можливості указати в договорі, що оплату за об`єкт незавершеного будівництва, здійснено за його власні кошти, що даний будинок є його особистою власністю. Однак, купуючи даний будинок [PERSON] не повідомив нотаріусу, що купує нерухоме майно для себе, за свої особисті кошти, не в інтересах сім`ї, тому нотаріус отримав відповідну згоду у його дружини [PERSON] . Суд також дає критичну оцінку доводам позивача частині того, що на ремонт об`єкта незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] він також витратив лише власні кошти які він отримав при звільнений з органів внутрішніх справ у запас, як одноразову вихідну допомогу при звільненні в сумі 34569,45 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна і використовувалися саме одержані кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя. Судом встановлено, що сторони шлюбний договір не укладали, будь-яка інша домовленість між ними про визначення інших часток, ніж рівних, у праві спільної сумісної власності подружжя, не була досягнута. Правові підстави для відступу від рівності часток подружжя судом не здобуто. Доводи про те, що кошти на придбання спірного майна були особистими не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , придбаний сторонами під час шлюбу, джерелом набуття останнього були спільні сумісні кошти, оскільки позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] в період перебування в шлюбі та на момент придбання всього спірного майна працювала - займалась адвокатською діяльністю, отримувала прибуток, суд приходить до висновку, що зазначене нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, та підлягає розподілу виходячи з рівності часток кожного з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, з урахуванням зазначених вище приписів та Правової позиції ВСУ від 13.04.2016 р. у справі за № 6-253цс16, відповідно до якої, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти, і це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності, а отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, набутого під час шлюбу, і яке підлягає поділу між сторонами в рівних частках, то набута одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду земельна ділянка, площею 0,1500 га, кадастровий номер - [NUMBER] , яка надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: 1- й [ADDRESS] , також підлягає розподілу між сторонами в рівних частках, тому первісний позов про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину зазначеної вище спірної земельної ділянки є обґрунтованим і таким, що підлягають задоволенню. Враховуючи зазначені вище норми законів, виходячи з принципу рівності часток подружжя в спільному майні, суд вважає за необхідне визнати за сторонами право власності по 1/2 частині за кожним на спірну квартиру [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,0032 га, кадастровий номер - [NUMBER] , та земельну ділянку площею 0,0200 га, кадастровий номер - [NUMBER] , які надані для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Під час слухання справи в суді, сторони провадження підтвердили суду факт відсутності у них іншого рухомого чи нерухомого майна подружжя, набутого ними під час шлюбу, а тому суд розглянув позов в межах заявлених позовних вимог. При вирішенні даної справи, суд також враховує Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Підсумовуючи вищевикладені факти, обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, враховуючи, що придбане сторонами під час шлюбу майно належить їм на праві спільної сумісної власності і підлягає розподілу в судовому порядку, оскільки сторони згоди у позасудовому порядку не дійшли, суд дійшов висновку про обґрунтованість і законність первісного позову [PERSON] та вважає що кожному з колишнього подружжя належить право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна, тому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя слід визнати за сторонами право власності по 1/2 частини спірного нерухомого майна у вигляді житлового будинку, квартири та земельних ділянок, за кожним. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, як такі, що недоведені, оскільки належних та допустимих доказів які б слугували підставою для відступу від рівності часток подружжя, позивачем за зустрічним позовом суду не надано, як і не було їх встановлено під час розгляду справи у суді. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь позивачки за первісним позовом [PERSON] судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 3362 грн. 33 коп. Судові витрати, які були понесені позивачем за зустрічним позовом [PERSON] при подачі зустрічного позову відносяться на його рахунок.

Outcome: approved