Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Красноармійської райдержадміністрації, третя особа: Міськрайонне управління Держгеокадастру у Покровському районі та м. Мирноград, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2017 року в задоволені позовних вимог [PERSON], [PERSON] відмовлено. На вказане рішення позивачки подали апеляційну скаргу, вважають, що рішення суду підлягає скасуванню у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права. А саме вважають, що суд першої інстанції: - незаконно відмовив у позові з підстав того, що позивачами не заявлені вимоги щодо недійсності розпорядження голови районної державної адміністрації від 06.04.2007 року № 202, оскільки розпорядження є правильним, а помилка міститься лише у Додатку, а саме у графі, де зазначені кадастрові номери земельних ділянок. Помилки можливо виправити на підставі технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі, яка у свою чергу потребує вирішення питання щодо недійсності право установчих документів, як таких, що містять помилку у кадастровому номері; - незаконно послався на те, що описка в зазначенні кадастрового номеру в державних актах усувається у спосіб, визначений Постановою КМУ № 1051 від 17 жовтня 2012 року « Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру» шляхом звернення до державного земельного реєстратора із вимогою про виправлення помилки , оскільки у вказані постанові йдеться про виправлення помилок у документах Державного земельного кадастру - у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіювання з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру, а у позові йде мова про виправлення помилки у Акті на землю документу який був виданий до введення в дію Закону України « Про державний земельний кадастр» і в теперішній час не існує способу внесення змін( виправлень) у спірний право установчий документ. Раніш існував наказ держкомітету із земельних ресурсів № 325 від 22.06.2009 року «Про затвердження Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право користування земельною ділянкою», який втратив чинність 15.10.2013 року; - суд першої інстанції також не звернув до уваги, що визначаючи спосіб, яким вони намагаються привести у відповідність, належні ним на праві власності земельні ділянки та документи на них, позивачі виходять із засад найменших матеріальних витрат та уникнення порушень прав інших осіб. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове по суті позовних вимог. Позивачки у судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином ( а.с.62), суду надали заяву про розгляд справи у їх відсутність ( а.с.64). Представник відповідача у судове засідання апеляційного суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином ( а.с.66), суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність( а.с.69-70). Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з такого. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що позивачами не заявлені вимоги щодо недійсності розпорядження голови районної державної адміністрації від 06.04.2007 року № 202, описка в зазначенні кадастрового номеру в державних актах усувається у спосіб, визначений Постановою КМУ № 1051 від 17 жовтня 2012 року « Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру» шляхом звернення до державного земельного реєстратора із вимогою про виправлення помилки, що не було зроблено позивачами. Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції неможливо, оскільки суд прийшов до такого висновку з порушенням норм матеріального та процесуального права з такого. Звертаючись до суду з позовом до Красноармійської райдержадміністрації та до Міськрайонного управління Держгеокадастру у Покровському районі та м. Мирнограді Донецької області про захист їх порушеного права, позивачки вказували на те, що в їх актах на землю містяться кадастрові номери, які вже існують у інших осіб, а саме у [PERSON] та у [PERSON], що є перешкодою у користуванні та розпорядженні належним ним земельними ділянками, в тому числі унеможливлює передання земельних ділянок в оренду. Тобто підставою для визнання спірних актів недійсними є земельні ділянки, надані у власність [PERSON] та у [PERSON],з аналогічними кадастровими номерами. Відповідно до положень ст. ст. 125, 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. В п. 7 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції , суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Статтею 119 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, дійсно саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Крім того, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом, позивачки у якості відповідачів зазначали: Красноармійську райдержадміністрацію та третьою особою Міськрайонне управління Держгеокадастру у Покровському районі та м. Мирнограді Донецької області, вказуючи на те що в їх актах на землю містяться кадастрові номери, які вже існують у інших осіб, а саме у [PERSON] та у [PERSON], що є перешкодою у користуванні та розпорядженні належним ним земельними ділянками, в тому числі унеможливлює передання земельних ділянок в оренду. З матеріалів справи встановлено, що розпорядженням голови районної державної адміністрації № 202 від 06.04.2007 року« Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Удачненської селищної ради», та додатком до даного розпорядження, позивачам передані у власність земельні ділянки:[PERSON] - площею 2,0000 га, кадастровий номер 1422756300:06:000:0248; [PERSON] - площею 2,0000 га, кадастровий номер 1422756300:06:000:0249 ( а. с. 12-13). Розпорядженням голови районної державної адміністрації № 368 від 17.08.2006 року « Про затвердження проекту землеустрою щодо організації території земельних ділянок у розмірі частки ( паю) КСП «Дружба» громадянам у власність на території Удачненьскої селищної ради» та додатком до розпорядження земельна ділянка з кадастровим номером 1422756300:06:000:0248 передана у власність [PERSON], а земельна ділянка з кадастровим номером 1422756300:06:000:0249 передана у власність [PERSON]К.( а.с. 14 -17). Згідно державного акту серії ЯД № 137215 [PERSON], на підставі розпорядження Красноармійської райдержадміністрації від 06.04.2007 року № 202 , є власницею земельної ділянки площею 2,0000 га, що розташована на території Удачненської селищної ради ( а.с. 10). Згідно державного акту серії ЯД № 137219 [PERSON], на підставі розпорядження Красноармійської райдержадміністрації від 06.04.2007 року № 202 , є власницею земельної ділянки площею 2,0000 га, що розташована на території Удачненської селищної ради ( а.с. 11). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Субєктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ч. 2 ст. 118 ЗК України рішення органів місцевого самоврядування приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із частиною третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів. Порядок видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку передбачено Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомітету України по земельним ресурсам №43 від 04 травня 1999 року, зареєстрованої в МЮ України 04 червня 1999 року за №354/3647)( далі - Інструкція) з послідуючими змінами, у редакції, чинній на час отримання останніми права власності. Відповідно до п.1.13 вказаної Інструкції складання державного акту на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при переоформлені правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою у встановленому порядку технічною документацією. Витяг про земельну ділянку можливо отримати тільки тоді, коли ця земельна ділянка занесена до кадастру, пройшла державну реєстрацію, відкрито Поземельну книгу і ділянці присвоєно кадастровий номер. Відомості про земельні ділянки, обмеження ( обтяження) у їх використанні, які були зареєстровані до 01 січня 2013 року у державному реєстрі земель, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення ( п. 4 прикінцевих перехідних положень ЗУ « Про державний земельний кадастр». Кадастровий номер земельній ділянці присвоюється для ідентифікації місцезнаходження на території України. Це індивідуальний, (який не може повторюватися), цифровий номер, який зберігається за земельною ділянкою протягом всього часу її існування. Присвоєння кадастрового номера земельній ділянці визначений чинним земельним законодавством, зокрема, ст. 193 та 194 ЗК України, ст.ст. 1 та 16 Закону України « Про державний земельний кадастр», постановою КМУ № 1051 від 17.10.2012 року « Про затвердження Порядку ведення державного земельного кадастру». Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номеру. ( ч. 6 ст. 16 Закону України « Державний земельний кадастр». У разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв'язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Як вбачається з позову і це встановлене з матеріалів справи, декількам земельним ділянкам, власниками яких є позивачки: [PERSON], [PERSON],( площа земельної ділянки по 2 га за кожною), та власники земельних ділянок: [PERSON] та [PERSON]К.( площа земельних ділянок по 5,6628 га за кожним), присвоєні однакові кадастрові номера( а.с.10-18). З матеріалів справи неможливо встановити, чи існує спір між власниками земельниї ділянок з однаковими кадастровими номерами, щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель, або це технічна помилка та межі ділянки не змінюються, немає спору за межу, немає самозахоплення землі тощо. Якщо спору немає, зазначені помилки можуть бути виправлені в позасудовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України визначено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Тобто, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача та в результаті розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Такий висновок знайшов своє відображення й у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції". Таким чином, судом першої інстанції помилково було відмовлено у позові без залучення [PERSON] та [PERSON], до розгляду справи, які мають у власності земельні ділянки з кадастровими номерами, аналогічними номерам позивачів. За таких обставин, порушення процесуального закону, що були допущені судом першої інстанції, а апеляційний суд позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача, унеможливили встановлення фактичних обставин справи та прийняття у ній законного рішення. З цих підстав доводи апеляційної скарги у частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права колегія апеляційного суду бере до уваги, інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не перевіряє, оскільки їх перевірка зводиться до вирішення спору по суті позову, що на даний час є передчасним. Відповідно до ст.303 ч.3 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи було встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Outcome: partial