Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав на доньку, стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що 26.11.1993 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який був розірваний за рішенням суду від 26.06.2007 року. Але після розірванн шлюбу вони продовжували проживати однією сім'єю. [INFO] у них народилася донька [PERSON]. У квітні 2015 року відповідач пішов з сім'ї. З того часу з донькою не спілкується в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до внутрішнього світу, не цікавться справами дитини, не турбується про її стан здоров'я, фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на її утримання не надає, тобто свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Тому просить позбавити відповідача батьківськх прав на доньку і стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі ј частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала в повному обсязі. Суду додатково пояснила, що позивачка з 2015 року живе і працює в Росії в м. Москва. Донька знаходиться з нею. Відповідач дитиною ніколи не цікавився, не вітав з днем народження, не дарував подарунків, не цікавився її розвитком і станом здоров'я, матеріальної опомоги на утримання дитини не надає. Позивачка ніяких перешкод відповідачу у спілкуванні з донькою не чинила. Відповідач вимагав від позивачки через сина [PERSON] 2000 доларів за надання згоди на виїзд дитини за межі України. Згоду відповідач так і не надав, оскільки позивачка відмовилася платити гроші. Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти задоволення позову про позбавлення батьківських прав заперечують, позов в частині стягнення аліментів відповідач визнав частково. Суду пояснив, що відповідачка з лютого 2015 року разом з дитиною проживає в Росії. Він періодично надавав їй дозволи на виїзд дитини до Російської Федерації. Після того, як він став проживати з іншою жінкою, позивачка припинила з ним спілкування, на контакт не виходить, з дитиною спілкватисяне дає. Після закінчення терміну перебування за межами України дитини продовжує разом з донькою жити в Росії. За таких підстав він не може повноцінно здійснювати свої батьківські обов'язки, бачитися і спілкуватися із донькою. Останній раз бачив дитину 08.02.2015 року. Спілкування з позивачкою відбувається тільки через сина [PERSON]. На його прохання [PERSON] надсилав йому фотографії доньки, розказував про доньку. Вважає, що позивачка пред'явила позов про позбавлення його батьківських прав через те, що він не надав дозвіл на виїзд дитини до Російської Федереації. Він любить свою доньку, бажає бачитися з нею, займатися її вихованням. Що стосується стягнення аліментів, то він згоден виплачувати їх у розмірі 500 грн., оскільки постійної роботи не має, у нього на утриманні також знаходиться малолітній син [PERSON], [INFO]. Дружина [PERSON] перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Представник органу опіки та піклування Шевченко І.М. проти задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав зперечує, посилаючись на висновок органу опіку та піклування. Вважає, що в інтересах малолітньої, враховуючи право дитини на сімейне оточення, позбавлення відповідача батьківських прав в даному випадку є недоцільним. Допитані у судовому засіданні свідки позивача [PERSON], [PERSON] суду показали, що позивачка дійсно живе і працює в Росії. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини ніякої не надає. З дитиною не бачиться і не цікавиться нею. Коли [PERSON] у травні 2016 року приїжала до м. Бердянська, відповідач навіть не відвідав дитину. [PERSON] розповідав, що батько вимає 2000 доларів за надання згоди на виїзд [PERSON] за кордон. Свідок [PERSON] суду показав, що є сином позивача та відповідача. Мати з [PERSON] живуть в Росії. У травні 2016 року вони були в м. Бердянську, він говорив про це батьку, але останній навіть не провідав [PERSON]. Мати не перешкоджала йому бачитися з [PERSON]. Батько просив гроші на ремонт своєї машини в обмін на наданя згоди на виїзд [PERSON] до Росії. Свідок [PERSON], дружина відповідача, суду показала, що [PERSON] не має можливості спілкуватися з донькою [PERSON], окільки вона з матір'ю знаходиться в Росії. Відповідачка закрила доступ до її сторінки в соцмережі «Одноклассники», з відповідачем на контакт не йде. Але відповідач підтримує зв'язок з сином, який йому розказує про [PERSON], надсилає фотографії. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Згідно з ч.3 ст.10, ч.ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За вимогами ст.ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними і допустимими. Підстави звільнення від доказування визначені у ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявив щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.15,16, 18 постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно зі ст. 11,12 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці. За ст. 15 цього Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO]. У 2015році позивачка разом з донькою виїхала до Російської Федерації на заробітки, де і перебуває до цього часу. Відповідач кілька разів надавав позивачу заяву про надання згоди на тимчасові поїздки доньки разом з матір'ю до Російської Федерації у період з 07.02.2013 року по 18.05.2016 року (а.с.53- 53-57). До цього часу дитина до України не повернута. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що не має змоги у повному обсязі виконувати свої батьківські обов'язки через те, що дитина перебуває за межами України. Він любить свою доньку, бажає з нею спілкуватися, займатися її вихованням. Вказане свідчить про те, що батько не втратив інтересу до дитини, бажає здійснювати свої батьківські обов'язки. Орган опіки та піклування Бердянської міської ради надав суду висновок №01-2109/46 про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав на дитину. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов'язками, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків, що у відповідності до вимог ст.164 СК України було б підставою для позбавлення її батьківських прав. Не надання батьком згоди на виїзд диини за межі України також не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав на дитину. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; Суд також приймає до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Так, у справі Хант проти України (рішення від 7 грудня 2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78)". У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи фактичні обставини справи, приймаючи до уваги право дитини мати обох батьків і підтримувати з ними постійний зв'язок, та враховуючи думку самої дитини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] не буде сприяти позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього, і приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів, то суд приходить до такого. Ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ст.181 СК України кошти на утримання дитини ( аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу особи, зобов'язаної утримувати дитину або у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів має врахувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, проте мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач суду пояснив, що на час розгляду справи у суді він не постійної роботи не має, підробляє на будівництві, але щороку влаштовується працювати на сезонну роботу до сільської ради. Проте ні трудової книжки, ні довідки з центру зайнятості на підтвердження цих тверджень суду не надав. З пояснень відповідача вбачається також, що він має кілька земельних паїв, які здані в оренду, отримує щороку орендну плату у вигляді натуроплати. Тобто він має щорічний стабільний дохід. Також судом встановлено, що на утриманні відповідача знаходиться ще одна малолітня дитина [PERSON], [INFO]. Таким чином, врахувуючи інтереси обох малолітніх дітей, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених у ст.7 Сімейного кодексу України, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на користь позивача у розмірі ? частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто у даному випадку аліменти необхідно стягнути з 19 грудня 2016 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір з позовних вимог про стягнення аліментів у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial