Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги мотивує тим, що вона є дружиною [PERSON] , згідно Свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Міським бюро записів актів громадянського стану від 05.11.1967 року, актовий запис № 1093. 21 березня 2001 року [PERSON] склав заповіт, за яким заповів їй все його майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, все те, на що за законом буде мати право. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровській області Гульбандян Л.В., зареєстровано в реєстрі за № 746. [INFO] помер її чоловік [PERSON] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю зроблено відповідний актовий запис № 792. Вони проживали разом в житловому будинку, що розташований за адресом: [ADDRESS] , до дня його смерті. Похорон відбувся за її рахунок, підтвердженням є довідка квартального комітету № 25 по м.Нікополю від 06 травня 2008 року. За п.2 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як встановлено ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців. Згідно ст.1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або законом. Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Іншими спадкоємцями, які б прийняли спадщину після смерті її чоловіка, в тому числі, які б мали право на обов`язкову частку у спадковому майні після його смерті, немає, окрім їх дочки [PERSON] , але нею не було подано заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. 27 березня 2019 року вона подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину в Другу Нікопольську державну нотаріальну контору (зареєстровано в Книзі обліку і реєстрації спадкових прав за № 382 і відкрито спадкову справу № 111/2019). 25 червня 2019 року вона отримала свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті свого чоловіка [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0546 гектарів, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала її чоловіку на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, виданою Нікопольською міською радою Дніпропетровської області № 483 від 28 липня 2000 року (Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим Апальков Є.В. державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-560). 25.06.2019 року нею отримано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій та було рекомендовано звернутись до суду. Виходячи зі змісту постанови, за даними КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано. При житті її чоловік, [PERSON] уклав Договір про надання у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності від 15.05.1961 року, який був нотаріально посвідчений і зареєстрований в КП НМБТІ 22.05.1961 року. Приблизно, у 1979 році, за проектом № 11-08-47, затвердженим відділом архітектури, побудував житловий будинок. Після чого КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» було проведено технічну інвентаризацію і видано технічний паспорт від 25.01.1979 року та домову книгу від 07.02.1980 року за вказаною адресою. Відповідно, вони вважали, що їх побудований житловий будинок зареєстрований. З часом вони теж зареєструвались за вказаною адресою. Після чого її чоловік [PERSON] приватизував земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. Відповідно, вона вважала, що її чоловік є законним власником побудованого їх родиною житлового будинку. За часів існування СРСР питання оформлення правовстановлюючих документів на житлові будинки регулювались Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла до 1995 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.95 року). Згідно зазначеної Інструкції до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилась реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, був Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель. В технічному паспорті від 25.01.1979 року зазначено, що [PERSON] є власником цілої долі домоволодіння, згідно Договору на право забудови від 15.05.1961 року. На даний час, відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року), індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року не належать до самочинного будівництва. До часу набрання чинності ЦК України в ред. 2003 року та ЗУ від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникнення права власності на збудоване нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права. Згідно п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року житлових будинків, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Згідно п.43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими, відповідно до законодавства, здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі, рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. На підставі наведеного, вважає, що її померлому чоловіку [PERSON] належав на праві власності збудований житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин звернулась до суду. В судове засідання сторони не прибули, позивач надала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с.59). Відповідачка проти задоволення позову не заперечувала (а.с.58). Суд, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців. Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Як встановлено судом, позивачка є дружиною [PERSON] (а.с.9). 21.03.2001 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів позивачці все своє майно (а.с.10). [INFO] [PERSON] помер (а.с.8, 61). Позивачка з чоловіком проживали разом в житловому будинку, що розташований за адресом: [ADDRESS] , до дня смерті спадкодавця (а.с.13). Похорон чоловіка відбувся за рахунок позивачки (а.с.13). Інших спадкоємців, крім позивачки, які б прийняли спадщину після смерті її чоловіка, в тому числі, які б мали право на обов`язкову частку у спадковому майні, немає. Дочка позивачки [PERSON] (а.с.12) не подала заяву до нотаріуса про прийняття спадщини. 27.03.2019 року позивачка подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину в Другу Нікопольську державну нотаріальну контору. 25.06.2019 року вона отримала свідоцтво про право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті свого чоловіка [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0546 гектарів, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала її чоловіку на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, виданою Нікопольською міською радою Дніпропетровської області № 483 від 28.07.2000 року (а.с.11). 25.06.2019 року позивачкою отримано Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій та було рекомендовано звернутись до суду (а.с.7). За даними КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації», право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.62). При житті спадкодавець [PERSON] уклав Договір про надання у безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку на праві власності від 15.05.1961 року, який був нотаріально посвідчений і зареєстрований в КП НМБТІ 22.05.1961 року (а.с.15-16). Приблизно, у 1979 році, за проектом № 11-08-47, затвердженим відділом архітектури, спадкодавець побудував житловий будинок. Після чого КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» було проведено технічну інвентаризацію і видано технічний паспорт від 25.01.1979 року (а.с.17-21) та домову книгу від 07.02.1980 року за вказаною адресою (а.с.23). З часом позивачка з чоловіком теж зареєструвались за вказаною адресою (а.с.26). Після цього [PERSON] приватизував земельну ділянку для обслуговування житлового будинку (а.с.79-81, 87-88). На даний час, відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року), індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року не належать до самочинного будівництва. До часу набрання чинності ЦК України в ред. 2003 року та ЗУ від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», виникнення права власності на збудоване нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права. Згідно п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року житлових будинків, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до п.43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими, відповідно до законодавства, здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі, рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і вважає за необхідне їх задовольнити.

Outcome: approved