Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

У лютому 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, в якій, з урахуванням останніх уточнень від 28.10.2019 року, прохав суд визнати припиненим право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0428 га розташовану на території [ADDRESS] , що належала померлій [INFO] [PERSON] ; визнати таким, що припинив свою дію державний акт на право приватної власності на землю від 31.07.2002 року 111-ДМ № 009691, виданий Дніпропетровською міською радою народних депутатів на ім`я [PERSON] ; внести зміни щодо припинення права власності на зазначену земельну ділянку площею 0,0428 га, по [ADDRESS] за [PERSON] та про припинення дії Державного акту на право приватної власності на землю до Книги записів державних актів на право приватної власності на землю за № 039352; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0428 га. В обґрунтування позову зазначав, що 06.11.2002 року між гр. [PERSON] та позивачем було укладено договір дарування частини житлового будинку по [ADDRESS] , згідно умов якого, позивач прийняв у дар від [PERSON] 52/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці розміром 864 кв.м. по [ADDRESS] . Земельна ділянка площею 0,0428 га, на якій розташовані зазначені в договорі дарування будівлі і споруди, належала на праві приватної власності [PERSON] відповідно до державного акту № 039352 від 31.07.2002 року, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради № 470/2 від 19.06.2002 року. Позивачем було належним чином зареєстровано право власності на домоволодіння в органах БТІ. Під час укладання договору, [PERSON] не відчужила на користь позивача земельну ділянку, на якій знаходиться домоволодіння, але фактично, передаючи в дар частину будинку, здійснила на користь позивача також передачу земельної ділянки. Позивач з дати укладення договору по теперішній час користується земельною ділянкою, яка знаходиться у власності дарувальника будинку - [PERSON] . Позивач вважав, що після укладення договору дарування право власності на земельну ділянку перейшло до нього автоматично відповідно до ст.377 ЦК України. Про те, що земельна ділянка не належить [PERSON] , позивач дізнався коли звернувся за отриманням кадастрового номеру на неї. [PERSON] померла [INFO] та не лишила спадкоємців, а тому оформити належним чином право власності на земельну ділянку на даний час неможливо, в зв`язку з чим, вимушений звернутися до суду за захистом свого права. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на підстави зазначені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, до судового засідання надав відзив на позов у якому зазначив, що міською радою не порушуються права позивача, окрім того, позовні вимоги не відповідають способам захисту, закріпленим у ст.16 ЦК України та є необґрунтованими також зазначив, що діюче на час укладення договору дарування законодавство не передбачало, після переходу права власності на нерухоме майно, автоматичного переходу права власності на земельну ділянку, на якій воно розташоване, окрім того, після смерті [PERSON] , земельна ділянка має бути визнана відумерлою спадщиною та перейти у комунальну власність громади міста. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а частиною 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. В судовому засіданні встановлено, що 06.11.2002 року між гр. [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до умов якого, позивач прийняв у дар 52/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд (в жилому будинку А-1 житлова площа 18,5 м2, приміщення 2-1,2-2,2-3,2-4, ганок а1, сараї: Б, Г, вбиральня: Е,, огорожі № 3,8,9, в загальному користування: огорожі № 1,6,7, мостіння 1), розташованого на земельній ділянці розміром 864 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] . Договір дарування від 06.11.2002р. посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною Валентиною Іванівною, реєстр. №5855 (а.с.11). Земельна ділянка площею 0,0428 га по [ADDRESS] , на якій розташовані зазначені в договорі дарування будівлі і споруди, належала на праві приватної власності [PERSON] відповідно до державного акту №039352 від 31 липня 2002 року про право приватної власності на землю виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №470/2 від 19.06.2002р., у межах згідно з планом з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.28). Позивач належним чином зареєстрував своє право власності на домоволодіння в органах БТІ, про що свідчить відповідь КП «ДМБТІ» від 23.01.2019р. №936 (а.с.15). Однак, судом встановлено, що при укладенні 06.11.2002 року між [PERSON] та [PERSON] договору дарування 52/100 частин домоволодіння, цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки, на якій розміщена вказана частина домоволодіння, укладено не було. Положеннями частини 1, 2 ст. 78 Земельного кодексу України закріплено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Амур-Нижньодніпровським ВРАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції 07.12.2015 року, [PERSON] померла [INFO] , про що було складено актовий запис № 2273. Оскільки на теперішній час [PERSON] померла та позивач, в інший спосіб, окрім як звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку, не може підтвердити право власності на земельну ділянку, на якій розміщені належні йому 52/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , то позивач з метою захисту своїх майнових прав, звернувся до суду з даною позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку. Згідно статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Положення чинного цивільного та земельного законодавства України спрямовані на запобігання випадкам розщеплення прав власності на житловий будинок, будівлю, споруду та на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені. На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України(в редакції, чинній на час укладення сторонами договору дарування частини жилого будинку - 06.11.2002 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо). Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України). Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 22 червня 2017 року по справі № 6-3059цс16 та Верховного Суду від 04 лютого 2019 року у справі №463/1696/15-ц. Вищенаведеним також спростовуються відповідні заперечення Дніпровської міської ради, наведені у відзиві на позовну заяву. Так, відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України в чинній редакції, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, статтями 377 ЦК України та 120 ЗК України закріплюється одночасний перехід до набувача права власності на земельну ділянку і розташовану на ній нерухомість: до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення у розмірах, встановлених договором. Якщо цей розмір не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, що зайнята нерухомістю і є необхідною для її обслуговування. Як було встановлено судом, відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії №039352 від 31 липня 2002 року, власником земельної ділянки площею 0,0428 га, , яка розташована по [ADDRESS] , з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд була [PERSON] . Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи, що позивач у встановленому законом порядку на підставі договору дарування від 06.11.2002 року набув право власності на 52/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , то суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності і на земельну ділянку площею 0,0428 га, призначену для обслуговування зазначеної частини жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику - [PERSON] . В свою чергу, позовні вимоги [PERSON] , щодо визнання припиненим права власності [PERSON] на земельну ділянку є необґрунтованими, оскільки п. 11 ч.1 ст. 346 ЦК України, на яку посилається позивач, врегульовано відносини, що виникають з приводу майна, внаслідок смерті власника, зокрема у відносинах щодо спадкування та визнання спадщини відумерлою, а в даному випадку склалися правовідносини, щодо врегулювання правового режиму земельної ділянки у разі набуття права власності на нерухомість, що на ній розташована, які врегульовані іншими нормами цивільного та земельного законодавства. Також не підлягає задоволенню вимога про припинення дії державного акту на право приватної власності на землю, оскільки чинним законодавством, зокрема ст. 346 ЦК України, ст. 140 ЗК України не передбачено такого способу захисту цивільних прав та підстави для припинення права власності на землю, як «припинення дії державного акту", в свою чергу також не підлягає задоволенню вимога про внесення відповідних змін до Книги записів державних актів на право приватної власності на землю, як така, що є похідною до попередніх двох. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні решти позовних вимог, оскільки зазначені вимоги є неналежними способами захисту порушеного права, в розумінні ч.2 ст.5 ЦПК України та ст.16 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2 214 грн. 50 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial