Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається з земельної ділянки площею 3,88 га наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Лутовинівської сільської ради Козельщинського району, Полтавської області. Позивачка зазначає, що є єдиною близькою людиною та спадкоємецею [PERSON] , так як проживала разом з померлою до дня смерті, вела з нею спільне господарство та проводила похорон. Вважає, що має право на спадкування після померлої, так як прийняла спадщину шляхом вступу у фактичне володіння та управління майном померлої [PERSON] та перебувала на її утриманні як непрацездатна особа. Також як підставу для звернення до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, позивачка зазначає неможливість отримання нею свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку, зважаючи на той факт, що вона 17 травня 2019 року звернулася до Козельщинської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що державний акт на право приватної власності на землю виданий через шість з половиною років після смерті [PERSON] , та неможливістю застосування до спірних правовідносин ст. 1264 ЦК України 2003 року, який набрав чинності 01.01.2004. У додаткових письмових поясненнях указала, що її матір померла, коли їй було 7 місяців, і їй матір замінила жінка, з якою проживав її батько, - померла [PERSON] . Усі правовстановлюючі документи на земельну ділянку видані після смерті власника [PERSON] , а саме: сертифікат на земельну частку (пай), виданий 02.04.1997, Державний акт на право приватної власності на землю 23.07.2001, отримувала позивачка, та крім того, земельний пай знаходився у користуванні ліквідованого на даний час КСП «Лутовинівське», до якого вона як єдиний спадкоємець померлої, зверталась щодо продовження такого користування, виділення його на місцевості із подальшим оформленням права власності та правовідносин з користувачем. У судове засідання 10.12.2020 позивачка не з`явилася, була належним чином повідомлена про місце, дату та час судового розгляду. Подала до суду заяву від 02.11.2020 про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Представник відповідача Козельщинської селищної ради у судове засідання не з`явився. За підписом в.о. селищного голови подано заяву від 03.11.2020 про розгляд справи без представника ради, позовні вимоги підтримали, та не заперечували проти їх задоволення. Третя особа ПОСП «Відпродження» у судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання від 03.11.2020 про розгляд справи за відсутності третьої особи, вважає позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню з-підстав, наданих у поясненнях суду. У письмових поясненнях третя особа підтвердила факт перебування в оренді ПОСП «Відпродження» земельної ділянки площею 3,88 га, що належала померлій [PERSON] , та факт звернення позивачки у різні роки до підприємства з приводу даної земельної ділянки. Вважає, що визнання за позивачкою права на земельну частку (пай) не суперечитиме закону та не порушить права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце його засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею. Зважаючи на те, що усі учасники справи подали заяви про розгляд справи без їх присутності, суд вважає за можливе розглянути справи за відсутності учасників на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданим 16.02.1995 відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому міської Ради народних депутатів м. Кременчука. (а.с. 6). Місце смерті [PERSON] згідно свідоцтва про смерть [PERSON] . Згідно довідки № 2909, виданої 27.12.2018 Лутовинівським старостинським округом Козельщинської ОТГ Козельщинського району Полтавської області, [PERSON] , [INFO] , до дня смерті [INFO] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно довідки № 2910, виданої 27.12.2018 Лутовинівським старостинським округом Козельщинської ОТГ Козельщинського району Полтавської області, позивачка [PERSON] проживала разом до дня смерті за адресою: [ADDRESS] , вела спільне господарство та проводила похорон [PERSON] , яка померла [INFO] . За ствердженням позивачки [PERSON] була власницею земельної ділянки площею 3,88 га, розташованої на території Лутовинівської сільської ради Козельщинського району, призначеної для сільськогосподарського виробництва, й право на земельну частку (пай) померла набула за життя. На підтвердження права власності на земельну ділянку за померлою [PERSON] позивачкою надано такі докази: -копію державного акту на право приватної власності на землю серії РІ № 526977 (а.с. 7), згідно якого такий акт видано 23.07.2001 [PERSON] (по батькові « [PERSON] » шляхом закреслення виправлено на « [PERSON] ») на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Лутовинівської сільської Ради народних депутатів від 14.03.2001 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3608 та один примірник видано [PERSON] ; - копію рішення тринадцятої сесії двадцять третього скликання Лутовинівської сільської ради Козельщинського району від 14.03.2001, згідно якого прийнято рішення затвердити проект поділу на земельні частки (паї), яким передбачено місце розташування і розмір кожної з 637 часток (паїв) загальною площею 2520,39 га (а.с. 22); -договір оренди землі від 31.03.2010 № 293, укладений між орендодавцем в особі Козельщинської районної державної адміністрації Полтавської області, з одного боку, та орендарем в особі ПОСП «Відродження», з іншого боку, строком дії з дати підписання сторонами до моменту одержання власником невитребуваної частки (паю) державного акту, що посвідчує право власності на земельну ділянку, але не більше десяти років (а.с. 13); -копію листа відділу у Козельщинському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 18.08.2020 № 395/108-20, відповідно до якого згідно списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства «Лутовинівське» Козельщинського району громадянка [PERSON] значиться під № 182, згідно даних відділу на громадянку [PERSON] видавався сертифікат на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0181182, реєстраційний № 522 від 02.04.1997 на площею земельної частки (паю) 5,59 умовно кадастрових гектарів, що розташована на території Лутовинівської сільської ради Козельщинського району Полтавської області (а.с. 16); - копію витягу з Додатку 1 до Державного акта КСП «Лутовинівське» «Список громадян членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства» (а.с. 17 18), згідно якого [PERSON] значиться під № 564. Дату видачі Державного акту та його номер витяг з додатку не містить. Наявні розбіжності у номері, під яким значиться померла у списках громадян членів КСП, позивачка суду не пояснила та докази на спростування чи пояснення таких розбіжностей не надала. На підтвердження своєї непрацездатності та перебування на утриманні померлої позивачка надала копію трудової книжки (а.с.15), згідно записів у якій позивачка у період з 01.03.1984 до 28.02.2007 працювала на посаді машиніста-кочегара військової частини № [NUMBER] ; копію запиту до управління соціального захисту населення Козельщинської РДА та копію відповіді управління соцзахисту населення, згідно якого відсутня інформація про розмір пенсії померлої з січня 1994 року по день смерті (а.с. 60). З копії наданого позивачкою паспорту (а.с. 20) вбачається, що місце її проживання до 27.09.1996 було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , та на дату смерті [PERSON] позивачці було 43 роки. Доказів наявності у позивачки групи інвалідності чи інших доказів на підтвердження її непрацездатності позивачку суду також не надала. З витребуваної судом копії спадкової справи вбачається, що [PERSON] 17.05.2019 подала до Козельщинської державної нотаріальної контори Полтавської області заяву, справжність підпису на якій нотаріально посвідчена 28.12.2018 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Васильченко О.Б., у якій вона повідомила, що вона є спадкоємцем за законом відповідно до ст. 1264 Цивільного кодексу України, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, та просила зареєструвати її заяву у Спадковому реєстрі та видати їй свідоцтво про право на спадщину після подання нею усіх необхідних для цього документів. Постановою державного нотаріуса Козельщинської державної нотаріальної контори Курочкіним О.О. від 17.05.2019 відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, з тих підстав, що [PERSON] пропустила шестимісячний строк на подання заяви про прийняття спадщини, фактично спадщину не прийняла, а також не може входити у коло спадкоємців [PERSON] , оскільки неможливо до правовідносин, які виникли на момент смерті [PERSON] [INFO] , застосувати норми ЦК України 2003 року, зокрема ст. 1264 ЦКУ. З постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається також, що спадкова справа № 125/2019 на майно померлої [INFO] [PERSON] заведена 17.05.2019 на підставі заяви [PERSON] про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] стверджує, що є спадкоємицею [PERSON] згідно ст. 1264 ЦК України 2003 року та п. 5 Прикінцевих та перехідних положень до нього, так як проживала разом із померлою більше п`яти років до дня відкриття спадщини, але не подала доказів цього факту. Наявність у неї на руках державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім`я померлої також не може бути прийнято за фактичне прийняття нею спадщини, оскільки державний акт, виданий лише 23 липня 2001 року, тобто через шість з половиною років після смерті [PERSON] . Факт прийняття спадщини шляхом вступу в управління спадковим майном померлої, оскільки вела з нею спільне господарство, [PERSON] також не підтвердила документально. Суд зазначає, що з метою отримання у власність земельної ділянки після померлої позивачка до суду надала ті ж самі документи, що й нотаріусу для отримання свідоцтва про право на спадщину. Статтею 548 ЦК УРСР (тут та далі - у редакції, чинній станом на дату смерті спадкодавця) було встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 531 ЦК УРСР було передбачено можливість спадкоємства утриманцями, а саме було встановлено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Отже для визначення підстав для спадкування за ст. 531 ЦК УРСР позивачка мала б довести, а суд, відповідно, встановити, що позивачка не була працездатною, не мала доходу та перебувала на утриманні спадкодавиці не менше одного року до дня смерті останньої. Також статтею\~549\~цього ж\~кодексу було\~визначено дії,\~що свідчили\~про прийняття\~спадщини,\~та встановлено,\~що законом визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У відповідності до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (п. 1 ) роз`яснив, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив таке: суди по різному тлумачать пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК та необґрунтовано застосовують правила книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК 2003 року, та не враховують роз`яснення, які містяться в абз. 3 п. 1 ППВСУ від 30 травня 2008 року N 7. Судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти\~таким чином,\~що правила\~книги шостої\~ЦК може\~бути застосовано\~лише до\~спадщини,\~яка відкрилася\~після 01\~липня 2003\~року і\~не була\~прийнята ніким\~зі спадкоємців,\~право на\~спадкування яких\~виникло відповідно\~до норм\~статей 529\~-\~531\~ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред`явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні. Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі ст. 535 ЦК УРСР, у тому числі й утриманці померлого, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР), можуть звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (ст. 550 ЦК УРСР). У разі продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за позовом осіб, які мають право спадкування за законом відповідно до статей 529 - 531, 535 ЦК УРСР, спадкування спадкоємцями за законом третьої, четвертої та п`ятої черг (статті 1263 - 1265 ЦК) та визначення судом додаткового строку для прийняття спадщини зазначеними категоріями осіб не допускається. Оскільки [PERSON] померла [INFO] й позивачка стверджує, що вона приймала спадщину шляхом вступу у володіння та управління майном, то до спірних правовідносин норми Цивільного кодексу України 2003 року не застосовуються. Проаналізувавши наведені позивачкою доводи на підтвердження свого права на отримання у власність спадкового майна, суд вважає, що позивачкою не доведено а ні її належність до спадкоємців, коло яких визначено ст. 531 ЦК УРСР , а ні своєчасність прийняття нею спадщини шляхом вступу у фактичне володіння управління майном померлої протягом 6 місяців після її смерті, як того вимагає ст. 549 ЦК УРСР. Норму щодо спадкоємства утриманцями (ст. 531 ЦК УРСР) суд до спірних правовідносин не застосовує так, як законом було віднесено до числа таких спадкоємців тільки непрацездатних осіб, що перебували на утримання померлого не менше одного року до його смерті. З наданих позивачкою доказів вбачається, що вона працювала до дня смерті спадкодавиці; була зареєстрована у м. Кременчук; працювала у військовій частині, територіально яка також не розташована у Козельщинському районі, отже була працевлаштованою та не могла вважатися непрацездатною особою у розумінні ст. 531 ЦК УРСР. Доводи позивачки про неотримання нею у повному обсязі заробітної плати у 90-х роках та отримання її у товарному вигляді, не спростовують її працездатність станом на дату смерті спадкодавці. Наявність у спадкодавиці можливості утримувати позивачку, останньою також належними та допустими доказами не доведено. Про встановлення факту перебування на утриманні у померлої [PERSON] у суду не просила та позовні вимоги про це не заявляла. Отже суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено факт її перебування на утриманні у померлої [PERSON] протягом не менше одного року до дня її смерті. Щодо вчинення дій, що свідчать про прийняття позивачкою спадщини, суд вважає, що надані позивачкою докази у вигляді: Державного акту на право приватної власності на землю від 23.07.2001; довідки про спільне проживання з померлою до дня її смерті; довідки відділу у Козельщинському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про наявність інформації про видачу сертифікату на ім`я померлої після її смерті у 1997 році; Додатку до Державного акту без номеру та дати КСП «Лутовинівське»; рішення сесії Лутовинівської сільської ради про затвердження проекту поділу на земельні частки (паї) від 14.03.2001, не підтверджують факт вчинення дій у формі фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном позивачкою протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, як того вимагає ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР. Видача таких документів невстановленій судом особі на ім`я померлої особи після спливу шестимісячного строку з дня відкриття спадщини: у 1997 році - сертифікату, у 2001 році - Державного акту на право приватної власності на землю, та у непідтверджену позивачкою дату видачі - Державного акту КСП «Лутовинівське» не є належним підтвердженням своєчасного прийняття спадщини позивачкою у шестимісячний строк встановлений законом. Вимогу про встановлення факту прийняття спадщини шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном позивачка не заявляла. Договір оренди землі від 31.02.2010 № 293 суд не приймає до уваги як доказ фактичного прийняття спадщини, оскільки він укладений між Козельщинською районною державною адміністрацією Полтавської області як орендодавцем та ПОСП «Відродження» як орендарем більш ніж через 15 років з дня смерті [PERSON] (а не [PERSON] ), та предметом його є оренда земельної ділянки із числа невитребуваних земельних часток (паїв), а строк дії не більше десяти років з дня підписання договору сторонами. Позивачка не була стороною цього договору та доказів та підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між фактом укладення такого договору у 2010 році та фактом прийняття нею спадщини у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини до суду не надала. Крім того, суд зазначає, що у наданому позивачкою Державному акті на право приватної власності на землю (а.с. 7) міститься виправлення без зазначення дати внесення такого виправлення, та такі виправлення суперечили п. 2.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Держкомзему від 15.04.1993 № 28 (у редакції, чинній станом на дату видачі акту), згідно якого при заповненні бланків державних актів на право власності на землю, постійного користування землею і договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) всі записи мають бути зроблені чітко і акуратно, помарки і виправлення не допускаються. Посилання позивачки на ст. 524 ЦК УРСР та ст. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 № 666/94, суд вважає безпідставними, оскільки позивачка не довела право на спадкування після померлої. Посилання позивачки на п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» суд вважає помилковим, оскільки у цьому пункті Пленум ВСУ роз`яснив, що право на земельну частку (пай) набувається членом колективного сільськогосподарського підприємства, що включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, саме з\~дня видачі\~цього акту, незалежно від факту отримання особою сертифікату на право на земельну частку (пай). Проте позивачкою не надано суду державного акту на право колективної власності на землю, який би свідчив про дату його видачі до дня смерті [PERSON] . Наданий позивачкою додаток до такого акту (а.с. 17) дати видачі самого акту не містить, що унеможливлює зробити беззаперечний висновок судом про те, що померла дійсно за життя була включена до списку, що додавався до державного акту на право колективної власності на землю. Крім того, з іншого доказу у вигляді довідки органу Держкомзему (а.с. 16) вбачається, що й сертифікат був виданий невідомій особі на ім`я [PERSON] [INFO] , тобто більш ніж через два роки після її смерті. За ст.\~22\~Земельного кодексу\~України в редакції від 13 березня 1992 року (який діяв станом на дату смерті спадкодавиці), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі на місцевості і одержання документа, що посвідчує це право. Як уже зазначалось вище судом, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту… Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок в натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності визначалися такими нормативно-правовими актами: - Земельним кодексом України; - Указом Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Згідно ч. 2 Указу Президента від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Отже право на земельну частку (пай) набувалося членом колективного сільськогосподарського товариства з моменту\~видачі Державного акту на право колективної власності на землю з додатком списком громадян, що брали участь у розпаюванні. У відповідності до ст. 23 Земельного кодексу України (чинного станом на період розпаювання КСП «Лутовинівське» та станом на дату смерті [PERSON] ) право власності\~або право\~постійного користування\~землею посвідчується\~державними актами,\~які видаються\~і реєструються\~сільськими,\~селищними,\~міськими,\~районними Радами\~народних депутатів. Державний акт\~на право\~колективної власності\~на землю\~видається колективному\~сільськогосподарському підприємству,\~сільськогосподарському кооперативу,\~сільськогосподарському акціонерному\~товариству із\~зазначенням розмірів\~земель,\~що перебувають\~у власності\~підприємства,\~кооперативу,\~товариства і\~у колективній\~власності громадян.\~До державного\~акту додається\~список цих\~громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Як вбачається з матеріалів справи спадкодавиця [PERSON] на дату видачі сертифікату на земельну частку (пай) (02.04.1997) та станом на дату прийняття рішення сільською радою про затвердження проекту поділу земель на земельні частки (паї) (14.03.2001) уже не була членом КСП «Лутовинівське», оскільки вибула із членів КСП у зв`язку зі смертю. Відповідно, у суду відсутні правові підстави вважати померлу [PERSON] такою, що набула право на земельну частку (пай) за життя, хоча вона і включена до списку громадян членів КСП «Лутовинівське» після її смерті. Будь-яких доказів участі [PERSON] у розпаюванні майна КСП «Лутовинівське» за її життя позивачкою до суду надано не було. Суд також зазначає, що позивачкою для вирішення судом пору щодо наявності у неї права власності на спадкове майно надано ті ж самі документи, які нею подавалися до нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину, та на підставі яких нотаріус не встановив факт своєчасного прийняття позивачкою спадщини та факт перебування позивачки на утриманні у померлої. Будь-яких інших доказів, за допомогою яких суд міг би пересвідчитися у тому, що дійсно позивачка перебувала на утриманні у спадкодавці та фактично вступила в управління або володіння спадковим майно у вигляді додаткових письмових доказів до суду позивачка не подавала; клопотання про виклик свідків, які б змогли підтвердити доводи, викладені нею у позовній заяві, тощо у суді не заявляла. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.\~1\~та ч.\~2\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено її право на спадкування земельної ділянки за законом після померлої [PERSON] , та у задоволенні позовних вимог суд відмовляє за безпідставністю. Відсутність заперечень проти заявлених позовних вимог з боку відповідача та третьої особи суд не бере до уваги, оскільки вважає, що вимоги позивачки не ґрунтуються на законі. Ураховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed