Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позові, просив суд їх задоволити та стягнути з ПАТ "Банк "Фінанси та кредит" в особі відділення № 61 на його користь суму залишку вкладу в розмірі 8300,00 доларів США, пеню в розмірі 549,38 доларів США, суму інфляційних втрат в розмірі 746,01 доларів США, суму трьох відсотків річних в розмірі 34,10 доларів США, збитки в розмірі 142,12 долари США, 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, всього 9771,61 доларів США, згідно договору-заяви № 300131/128042/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в іноземній валюті від 04 листопада 2014 року та кошти в розрахунку 31,35 долар США за добу з 27 березня 2015 року до дати стягнення. Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 листопада 2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено Договір-заяву № 300131/128042/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в іноземній валюті (далі - Договір), за умовами якого вкладник вносить, а Банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок № 2630.7.139697.004 у сумі 8 300,00 доларів США на строк з 04 листопада 2014 року по 04 лютого 2015 року у порядку та на умовах, визначених в цьому Договорі-заяві та в Основних умовах залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та Кредит», які затверджені згідно з внутрішніми процедурами Банку та розміщені для ознайомлення на інформаційних стендах в приміщеннях установ Банку та оприлюднені на офіційному сайті Банку за адресою: www.fcbznk.com.ua. Відповідно до п. 2 Договору-заяви визначено, що за час користування коштами вкладу, протягом строку, визначеного п.1 цього Договору-заяви, Банк нараховує і виплачує вкладникові проценти за ставкою 12,50 % річних, нарахування яких здійснюється у порядку, визначеному п.4.1.3. Основних умов. Капіталізація процентів нарахованих на Вклад не проводиться. Нараховані проценти зараховуються Вкладнику на рахунок, відкритий в Банку № 2630.7.139697.004. Після закінчення строку, визначеного п.1 Договору-заяви, Вклад повертається Вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2. Основних умов (п.6 Договору). Строк розміщення Вкладу може бути продовжено в порядку, строки та на умовах, визначених положеннями п.5.2. Основних умов (п. 7 Договору). У відповідності до умов Договору-заяви, 04 листопада 2014 року позивач вніс, а банк прийняв від позивача грошові кошти у сумі 8 300 доларів США, що підтверджується квитанцією № 1 від 04 листопада 2014 року. Після закінчення строку дії вкладу позивач неодноразово звертався до працівників банку про повернення депозитного вкладу та відсотків, проте ніякої відповіді не отримав. Після чого 10 лютого 2015 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача з заявою-вимогою від 10.02.2015 року, в якій просив повернути банківський вклад, нарахувати та сплатити відсотки за цим вкладом шляхом видачі готівкою банку. В зв'язку з неповерненням позивачу суми вкладу та нарахованих процентів по вкладу відповідно до умов Договору-заяви від 04.11.2014 року, позивач 16.03.2015 року звернувся до Банку з метою отримання коштів, проте йому було відмовлено у їх видачі, посилаючись на відсутність готівки, у зв'язку із кризовою економічною та політичною ситуацією в державі. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Отже, з наведених норм закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст. 1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума неповернутого вкладу в розмірі 8 300,00 доларів США, згідно договору-заяви № 300131/128042/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в іноземній валюті від 04 листопада 2014 року. Крім того, варто зазначити наступне. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, в зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань щодо вчасної та повної виплати позивачу суми вкладу, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача сума інфляційних втрат в розмірі 746,01 доларів США та 3% річних в розмірі 34,10 долари США за порушення виконання зобов'язань по Договору-заяві № 300131/128042/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в іноземній валюті від 04 листопада 2014 року. Щодо вимог про стягнення з відповідача пені, передбаченої ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за затримку повернення депозитного вкладу та нарахованих по ньому процентів, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» встановлено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Неустойка (штраф, пеня) стягується лише тоді, коли це передбачено укладеним сторонами договором чи відповідним нормативним актом. Пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні (п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»). Разом з тим, судом установлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» надав позивачу послугу, яка зводилася до прийняття ним від позивача грошових сум з обов'язком виплати процентів на них. Надання такої послуги було оформлено укладеним банком з позивачем договором банківського вкладу. Після укладення цього договору між банком та позивачем виникли зобов'язальні відносини, які регулюються нормами зобов'язального права та положеннями укладених договорів банківських вкладів, водночас, положення ч. 5 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", яка встановлює відповідальність виконавця робіт (послуг) за її не виконання в обумовлений договором строк у вигляді сплати пені, виниклих між сторонами відносин не регулюють, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені за порушення строків повернення вкладу та нарахованих по ньому процентів задоволенню не підлягають. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у Рішенні №6-29925св09 від 31 березня 2010 року «Про стягнення коштів у зв'язку з розірванням договору банківського вкладу», яка в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування. Щодо заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходить наступного. Положеннями ст. 15 ЦКУкраїни встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У підтвердження своїх моральних страждань у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем договірних зобов'язань щодо повного та своєчасного повернення суми вкладу та нарахованих процентів, позивач зазначив, що відмова у поверненні вкладу, ігнорування законних вимог, порушили його плани в частині розпорядження власними грошовими коштами, окрім того, усвідомлення того, що в період нестабільної економічної та політичної ситуації в країні він довірив свої кошти, які так важко зароблялись та відкладались роками можуть бути втраченими, в результаті чого йому було завдана моральну шкоду, яку він оцінює в 5 000,00 грн. Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, позивачем не було підтверджено допустимими доказами факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також, з чого він виходив, оцінюючи шкоду у розмірі 5 000,00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку про неможливість задоволення цих вимог, так-як вони не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ні Договором строкового банківського вкладу, ні законом, що регулює дані правовідносини не передбачено відшкодування моральної шкоди у випадку невиконання зобов'язання, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що термін дії Договору-заяви № 300131/128042/3-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в іноземній валюті від 04 листопада 2014 року закінчився 04 лютого 2015 року, проте відповідач не виконав своїх зобов'язання щодо повернення вкладу, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є законними, а тому підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: сума вкладу в розмірі 8 300,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21.07.2015р. (100 дол. США = 2203,21 грн.) становить 182 849 грн.; сума інфляційних втрат в розмірі 746,01 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21.07.2015р. (100 дол. США = 2203,21 грн.) становить 16 434, 60 грн.; сума трьох відсотків річних в розмірі 34,10 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21.07.2015р. (100 дол. США = 2203,21 грн.) становить 751,22 грн., всього 9080 доларів США 11 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 21.07.2015р. (100 дол. США = 2203,21 грн.) становить 200 034,82 грн. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 000,34 грн. в дохід держави, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 23, 319, 386, 525, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 1058, 1060, 1061, 1074, 1167 ЦК України, ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», , ч. 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», та

Outcome: approved