Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком. Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 лютого 1996 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. З квітня 2011 року їй на праві особистої власності став належати житловий будинок за [ADDRESS], у якому як до 2011 року, так і до сьогоднішнього дня зареєстрований [PERSON], однак вже більше десяти років відповідач не користується вказаним будинком. При цьому, перешкод у користуванні будинком йому ніхто не чинив, ніякої домовленості відносно того, що [PERSON] буде проживати у спірному житлі після набуття позивачкою права власності на будинок між ними не укладалося. На сьогоднішній день [PERSON] проживає за іншою адресою. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] підтримала позовні вимоги та пояснила суду, що позивач з 1996 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Вони з відповідачем були зареєстровані будинку по [ADDRESS], будинок належав батькові позивача. В 2010 році шлюб з відповідачем було розірвано, а відповідач виїхав з будинку іще раніше до 2010 року. В порядку спадкування позивач в 2011 році стала власником будинку по [ADDRESS]. Відповідач не проживає там уже на протязі десяти років, а тому позивач вимушена звернутись до суду із даним позовом. Позовні вимоги просить задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явився. Про день, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином, заперечень проти позову не подав. Також від нього не надійшло заяв про розгляд справи за його відсутності. Частиною 1 ст. 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про день, час і місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що підстав для відкладення розгляду справи згідно ст. 169 ЦПК України не має, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд здійснює заочний розгляд справи з врахуванням вимог ст.ст. 224-225 ЦПК України. Судом встановлено наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини. 15.02.1996 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано 21.04.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розіврання шлюбу (а.с. 9). На час укладення шлюбу будинок по [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON], батькові позивача [PERSON], а з [INFO] після смерті батька - позивачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від [INFO], виданого приватним нотаріусом Хмільницького районного нотаріального округуДем"янюк Л.А., зареєстровано у реєстрі за № 540 (а.с.5,6). Відповідач [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] вселився та проживав у вказаному будинку як член сім'ї власника будинку [PERSON], а також зареєстрував там своє місце проживання. Відповідно до довідки № 385 від 29.06.2016 року Хмільницької міської ради, в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстрований [PERSON](а.с. 7). Відповідно до довідки від 22.06.2016 року голови вуличного комітету [PERSON], підпис якого засвідчено печаткою відділу організаційно-масової роботи Хмільницької міської ради, яка видана [PERSON], її бувший чоловік [PERSON] не проживає за адресою - [ADDRESS], на протязі останніх десяти років (а.с.8). Оцінюючи в сукупності досліджені судом докази, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] більше року не проживає в належному на праві власності позивачу [PERSON] жилому будинок по [ADDRESS] . Судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] в якому проживав відповідач і в якому він на час розгляду справи зареєстрований, має правовий статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК Української РСР та відповідними нормами ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 156 ЖК Української РСР також визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України , ч. 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України єдиною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є її не проживання в даному житлі понад рік без поважних причин. Так як судом встановлено, що на час подання позову та на час ухвалення судового рішення у справі сплинув річний термін визначений ст. 405 ЦК України, протягом якого за відповідачем [PERSON] зберігалося право користування жилим приміщенням, а ним не надано доказів поважності не проживання у вказаному житловому будинку протягом року та понад один рік, то є законні підстави для задоволення позову позивача [PERSON] Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так як позивачем [PERSON] доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved