Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

У липні 2016 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та відповідачем у 2008 році був укладений кредитний договір, за яким він отримав кредит на придбання автомобіля марки Peugeot, модель 206 XR, в розмірі 17 310 дол. США строком до 2015 року. Даний договір вважає недійсним, оскільки існує не відповідність цього правочину вимогам закону та його укладено з використанням нечесної підприємницької практики, в зв'язку з непогодженням між сторонами графіку погашення кредиту, дати його видачі в день підписання кредитного договору та не повідомлено про валютні ризики. Оскільки договір застави та договір поруки є похідними від основного зобов'язання, вважає, що вони повинні бути також визнані недійсними, так як недійсність основного зобов'язання тягне за собою недійсність угоди щодо його забезпечення. Просив суд визнати недійсним кредитний договір № 250-Ф/08 від 26 червня 2008 року, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON]; визнати недійсним договір застави від 26 червня 2008 року, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Морозовою С.В. та зареєстрованим в реєстрі за №16660; визнати недійсним договір поруки № 250-Ф/08 від 26 червня 2008 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов. У судове засідання представник ПАТ АБ «Укрсгазбанк» заперечував проти позову. Просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 26 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №250-Ф/08. За даним договором [PERSON] отримав кредит в розмірі 17 310 дол. США зі сплатою 14,3% річних та з кінцевим терміном погашення до 25 червня 2015 року. У якості забезпечення виконання умов кредитного договору 26 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та [PERSON] укладено договір застави та догорів поруки № 250-Ф/08 від 26 червня 2008 року. У пункті 2.1. договору застави вказано, що в забезпечення виконання зобов'язань за дійсним договором банком приймається в заставу автомобіль марки Peugeot, модель 206 XR. Згідно пункту 2.1 договору поруки у разі невиконання позичальником зобов'язань по договору кредитор звертається з письмовою вимогою про виконання зобов'язань по договору до поручителя. Стаття 99 Конституції України закріплюючи за гривнею правовий статус грошової одиниці України, не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з приписами ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 2 цього Закону визначає банківський кредит як будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яку гарантію, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому, відповідно до приписів цієї статті, кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань, а спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які забороняють банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті. Згідно ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Однією з підстав на яку посилається Позивач в обґрунтування позовних вимог є те, що кредитний договір необхідно визнати недійсним, оскільки кредит надано не в національній валюті, а в доларах США, а також Відповідачем не було попереджено Позивача про валютні ризики та можливість укладання договору в національній валюті. Вважаємо дані доводи безпідставними з огляду на наступне. Згідно ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто, вираження зобов'язань в грошовій одиниці України прямо передбачено Законом, а тому позивач не може посилатись на те, що банк його про це не попередив. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності (ст.68 Конституції України). Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.(п.16 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - надалі Постанова ВССУ). Пунктами 10 та 11 Постанови ВССУ передбачено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, Відповідач як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Наведене свідчить, що Позивач знав про можливість отримати кредитні кошти як в національній, так і в іноземній валюті. Банк мав правові підстави видавати кредит та отримувати відсотки в іноземній валюті. Доводи Позивача на неправомірні умову Відповідача щодо страхування предмету застави як окремої послуги не заслуговує на увагу та не може бути предметом розгляду з тих підстав, що фактично договір припинив свою дію, залишилися зобов'язання Позивача, щодо повернення кредиту. Позивач, протягом всього терміну дії договору не порушував цього питання та не звертався в суд про визнання даної вимоги кредитного договору недійсною. Тому, відповідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Якщо навіть припустити недійсність цього пункту кредитного договору, то це не впливає на недійсність всього договору в цілому (ст.217 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із положеннями частини першої статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною першою статті 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Банк належним чином виконав свої зобов'язання за Кредитним договором, перерахував грошові кошти на рахунок Позивача, для придбання автомобіля, який останній потім передав в заставу Відповідачеві, що логічно суперечить твердженням позовної заяви. У 2010 року Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до АБ «Укргазбанк», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Русанюк Золтан Золтанович, Відділ державної виконавчого служби Києво-Святошинського районного управління юстиції - про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 14 лютого 2011 року зазначену позовну заяву було залишено без розгляду у зв'язку з тим, що позивач, повідомлений належним чином повторно не з'явився в судове засідання. 04 квітня 2011 року [PERSON] вдруге звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з аналогічним позовом. [PERSON] подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження по справі. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 вересня 2011 року в поновленні строку на апеляційне оскарження відмовлено, а скаргу залишено без розгляду. [PERSON] вдруге було подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження по справі. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2012 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження та повернуто апеляційну скаргу апелянту, оскільки [PERSON] вже звертався з апеляційною скаргою на вказану ухвалу суду. 26 червня 2011 року [PERSON] звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору № 250-Ф/08 від 26.06.2008 року не дійсним. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2011 року зазначену позовну заяву було залишено без розгляду у зв'язку з тим, що позивач, повідомлений належним чином повторно не з'явився в судове засідання. 28 лютого 2012 року [PERSON] вдруге звернувся до Солом'янського районного суд м. Києва з позовом до АБ «Укргазбанк» про визнання кредитного договору № 250-Ф/08 від 26.06.2008 року не дійсним. На даний час в Апеляційний суд м. Києва позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження по справі. При розгляді справи встановлено, що ПАТ «Укргазбанк» на підставі виконавчого напису нотаріуса від 26 травня 2010 року звернуто стягнення на автомобіль Peugeot, модель 206 ХК, 2008 року випуску, який був предметом застави ПАТ АБ «Укргазбанк», як забезпечення зобов'язань за кредитним договором № 250-Ф/08 від 26 червня 2008 року, сторонами, строк платежу за яким настав 11 березня 2009 року. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 25.07.2002 по справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Враховуючи наведене, суд не може ставити під сумнів судове рішення, яким встановлено правомірність вимог Відповідача за кредитним договором, а тому відсутні правові підстави для задоволення його позову у даній справі. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Спірний договір укладено між сторонами 26 червня 2008 року, а отже саме з цієї дати Позивач дізнався про начебто порушене право, враховуючи висновки покладені в основу рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 21.12.2012 у справі № 2-4078/12 Позивач був обізнаний про наявність заборгованості за кредитним договором ще з 2010 року, тобто навіть враховуючи неналежне ознайомлення зі змістом кредитного договору при його укладенні, претензії направлені банком та виконавчий напис нотаріуса у 2010 році та ухвалене рішення у 2012 році свідчить про те, що 2010 року Позивач знав та мав достатньо можливості захистити свої нібито порушені права. Крім того, Верховний Суд України у постанові по справі № 6-152цс14 від 29.10.2014 р дійшов висновку, що для визначення початку обчислення позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення його прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення його прав. У листі ВССУ від 16.01.2013р. № 10-70/0/4-13 зазначено, що відповідно до ч.З, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як зазначалось, 26 червня 2008 року між Публічним акціонерним товариством акціонерним банком «Укргазбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №250-Ф/08. За даним договором [PERSON] отримав кредит в розмірі 17 310 дол. США зі сплатою 14,3% річних та з кінцевим терміном погашення до 25 червня 2015 року. Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману. Однією з підстав, що стало причиною введення позивача в оману при укладанні кредитного договору стало порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», законодавства щодо валютного регулювання. Оскільки позивач був позбавлений можливості ознайомитись з умовами кредитування, графіком платежів та не міг передбачити можливі ризики при укладанні даного правочину. Однак, як вбачається з матеріалів та пояснень [PERSON] добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. Суд вважає, що при укладенні умов договору про надання кредиту [PERSON] діяв вільно, виходячи з власних інтересів, прийняв рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту. Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач, ставлячи вимогу про визнання недійсним кредитного договору, посилаються на ст. 11, 18-19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно Рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011р. дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчного кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Однак, позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача саме як споживача. Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до частин 1, 3-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Тобто, позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України. На час укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Крім того, суд вважає, що істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Як вбачається з тексту укладеного сторонами кредитного договору такі умови договору передбачено. Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач у судовому засіданні не довів, що оспорювані договори не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України і підлягають визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним, тому підстави для визнання недійсним договору застави та поруки відсутні. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed