Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач, з урахуванням змін до позову від 04 жовтня 2013 року та уточнень позовних вимог від 10 січня 2014 року, звернувся в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні належним йому будинком, теплицею та земельною ділянкою по [ADDRESS] шляхом зобов'язання відповідача при виготовленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку передбачити встановлення сервітуту для обслуговування не тільки житлового будинку, а і теплиці; перемістити глухий паркан від стінки теплиці на 1 метр; перемістити глухий паркан нижче жилої будівлі відповідача з території садиби [ADDRESS]; спиляти гілки дерев, які виходять на територію садиби [ADDRESS], при цьому посилається на те, що йому на праві власності належать розташовані за зазначеною вище адресою житловий будинок та присадибні споруди, а також земельна ділянка площею 0,140 га, на якій розташоване і приміщення теплиці для вирощування сільськогосподарської продукції, яка була збудована в 2006 році на місці старого сараю, який був на період придбання ним будинку, та за письмовим погодженням власника сусіднього будинку - відповідача [PERSON] узаконена в установленому законом порядку. В подальшому відповідач всупереч вимогам ст.103 Земельного кодексу України, за змістом якої власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей, і зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, або землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням, в 2011 році зробив та самовільно прибив до теплиці паркан (забір) з листів шиферу, чим перекрив доступ до неї світла, зменшення вентиляції, що потягло за собою значне зменшення урожаю сільськогосподарських культур, та неможливість її обслуговування з зовнішньої сторони, а на його неодноразові прохання демонтувати прибитий до теплиці забір із шиферу висловлює погрози та вважає, що вся земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, є його власністю, хоча у відповідності до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав і посвідчуються державними актами на право власності або право користування земельною ділянкою, та договорами оренди землі, а відповідач не має жодного документу, який би посвідчував його право користування земельною ділянкою, або ж право власності на неї, і, встановивши паркан без згоди позивача, порушив вимоги будівельних норм ДБН 360-92, відповідно до яких мав встановити паркан на відстані не менше ніж 1 метр від будівлі теплиці, та вимоги ч.17 ст.108 Земельного кодексу України про неможливість заміни або ліквідації межових споруди без згоди з сусідом, так як межа між їх земельними ділянками за їх взаємною згодою була встановлена органом місцевого самоврядування по задніх стінах їх будівель ще до придбання земельної ділянки в 1982 році, внаслідок чого зазначений паркан є самовільною забудовою відповідно до положень ст.376 ЦК України. Вважав, що відповідачем не виконано рішення виконавчого комітету Солонянської селищної ради №111/2 від 06 червня 2011 року та рішення погоджувальної комісії Солонянської селищної ради №4 від 01 червня 2011 року щодо встановлення сервітуту для можливості обслуговування [PERSON] своїх будівель, оскільки при розробці проекту правовстановлюючих документів не передбачено сервітуту для обслуговування теплиці. Вважає, що відповідач забудував свою земельну ділянку з порушенням будівельних норм, самовільно, без дозвільних документів і проектної документації від межі до межі, чим порушив відповідність стосовно технічного плану земельної ділянки по [ADDRESS] та Закон України «Про планування та забудову території», а земельну ділянку використовує не за призначенням - для підпільно організованої станції технічного обслуговування автомобілів без оформлення необхідних документів та сплати податків. Крім того, посилається на те, що гілки дерев, які ростуть біля спільної межі, до трьох метрів виходять на його територію, псують покрівлю будівель жилого будинку і теплиці, засмічують територію і перешкоджають в користуванні земельної ділянки, а на його прохання зрізати такі гілки, відповідач не реагує, в зв'язку з чим з посилаючись на ст.ст.105, 109 ЗК України прохав зобов'язати відповідача спиляти гілки дерев, які виходять на його територію. Позивач зазначає, що оскільки на момент придбання ним садиби по [ADDRESS] бюро технічної інвентаризації креслення ділянки не виконувало, а був тільки опис будівель, то підписи свідків свідчать про те, що на місці збудованої теплиці знаходилась будівля 1925 року забудови (сарай) в тих же розмірах і на тому самому місці, а після виготовлення проектної документації на земельну ділянку відповідача стало видно, що металевий глухий паркан висотою до 2 метрів, розташований нижче житлового будинку відповідача, встановлений на земельній ділянці позивача з порушенням ДБН 360-92 і ст.103 ЗК України. Вважав з посиланням на п.1 ст.321 та ст.391 ЦК України такі дії відповідача незаконними, оскільки ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні, а у разі порушення цього права власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном, а власники та землекористувачі земельних ділянок згідно ст.104 ЗК України можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. З метою врегулювання даного спору в досудовому порядку позивач звертався з письмовою заявою до Солонянської селищної ради про зобов'язання відповідача знести шифер, в зв'язку з чим відповідачеві було направлено припис про дотримання правил добросусідства, який ним проігноровано, а на повторне звернення до Солонянської селищної ради він отримав відповідь, що для вирішення спору йому потрібно звернутися до суду з позовом про зобов'язання відповідача знести шиферний забір в зв'язку з чим і змушений звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, пояснили, що позивач в 1982 році купив житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS], де в послідуючому на місці приміщення старого сараю збудував теплицю, яка фактично розташована на відстані 20 см від межі з сусідньою земельною ділянкою, якою користується відповідач [PERSON], та який надав як усну, так і письмову згоду на будівництво та узаконення самовільно збудованого приміщення теплиці. Рішенням Солонянської сільської ради від 19 серпня 2010 року самочинне будівництво у виді прибудови до будинку та теплиця ним були узаконені, а земельна ділянка, на якій розташований будинок та підсобні будівлі, приватизована з присвоєнням кадастрового №125055100030030426. В послідуючому відповідач зі своєї сторони встановив паркан, прибивши до теплиці листи шиферу, внаслідок чого затінилось приміщення теплиці та перекрив підхід до задньої стіни цього приміщення, чим унеможливив обслуговування теплиці. Вважали, що відповідач повинен усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом демонтування шиферного паркану від стінки теплиці на відстань не менше 1 метра, щоб вони мали можливість підходу та обслуговування задньої стіни приміщення теплиці, спиляти гілки дерев, які ростуть біля межі на земельній ділянці відповідача та виходять на територію садиби позивача, прибрати паркан, який розташований нижче жилої будівлі відповідача та виходить на територію садиби позивача, оскільки з вини відповідача він не має можливості належним чином користуватися своїм майном. Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання 17 квітня 2014 року повторно не з'явися, не заважаючи на визнання судом його явки обов'язковою (а.с.89), при цьому надав суду письмові заперечення на позов(а.с.30-32,83-85,145164-166), в яких прохав розглядати справу без його участі та в задоволені позову відмовити, оскільки позивач в своєму позові не зазначив доказів, що встановлений паркан висотою 1,7 метрів шкодить проникненню світла до його теплиці, яка, як вказує позивач, виконана зі скла та прозорого пластику на відстані 20 см від межі їх суміжних ділянок, як і доказів того, що паркан, який знаходиться на межі домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] - фактично є причиною значного зменшення врожаю сільськогосподарських культур через перекриття доступу світла в теплицю чи яким чином перешкоджає вентиляції повітря, а згідно повідомлення Солонянської селищної ради від 04 рудня 2012 року, відповідно до якого було здійснено перевірку порядку використання земельних ділянок та встановлено, що шиферний паркан, який розміщений на межі вказаних земельних ділянок та встановлений поряд з теплицею позивача, не перешкоджає в її використанні, спростовують доводи позивача про порушення відповідачем його права користування земельною ділянкою чи власністю, в зв'язку з чим вважає, що позовні вимоги про знесення збудованого ним забору з задньої сторони приміщення теплиці задоволенню не підлягають. Посилаючись на ст.ст.106,107 ЗК України відповідач зазначав, що паркан між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] встановлений виключно на підставі земельно-кадастрової документації, а встановленню паркану передувало складання та підписання акту приймання-передачі межових знаків на зберігання від 27 грудня 2011 року. Вимога позивача про переміщення паркану призведе до фактичного знищення межових знаків, за що передбачена адміністративна відповідальність статтею 56 КУпАП, а у відповідності зі ст.108 ЗК України до того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди, тому вимога позивача про знесення паркану не підлягає задоволенню. Крім того, зазначив, що відповідно до технічного паспорту на жилий будинок позивача теплиця є самовільно побудованим об'єктом нерухомості, при спорудженні якого позивач порушив вимоги будівельних норм, зокрема «Містобудування, Планування і забудови міських і сільських поселень. ДБН360-92», затверджені наказом №44 від 17 квітня 1992 року, відповідно до яких всі будівлі позивача мають вступати вглиб його земельної ділянки на відстань не менше ніж 1,0 метр від її закінчення, а також повинно бути забезпечено влаштування інженерно-технічних заходів, що запобігають стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок, чого позивач не зробив, а отже позивачем самим не було дотримано встановленої дистанції між його теплицею та сусідньою земельною ділянкою, а правила добросусідства, встановлені стст.103-109 ЗК України є обов'язковими як для власників, так і для землекористувачів земельних ділянок, при цьому розміщенням приміщення теплиці майже на межі земельних ділянок позивач заважає саме відповідачу належним чином використовувати земельну ділянку, на якій знаходиться належний йому будинок, оскільки з самовільно збудованої теплиці стікають опади на майно відповідача, псують його, чим порушуються його права, як власника домоволодіння. Щодо посилань позивача про обов'язок відповідача в проектній документації передбачити встановлення сервітуту для обслуговування не тільки житлового будинку, а й теплиці, зазначив, що на даний час ним дотримані такі вимоги, позивач має вільний та необмежений доступ для обслуговування свого домоволодіння, а інших сервітутів, в тому числі щодо обслуговування приміщення теплиці позивача, ані в рішенні Солонянської селищної ради, ані в проектній документації по відведенню земельної ділянки не передбачено, тому вимоги позивача про зобов'язання його встановити такий сервітут при виготовленні правовстановлюючих документів на земельну ділянку по [ADDRESS] не можуть бути пред'явлені саме йому як відповідачу, оскільки він особисто не приймає рішень щодо відведення землі та не розробляє правовстановлюючу документацію. Вважав, що не підлягають задоволенню і вимоги позивача стосовно спиляння гілок дерев, які виходять на його територію, оскільки ст. 105 ЗК України передбачено, що в разі проникнення коренів і гілок дерев з однієї земельної ділянки на іншу, власники цих земельних ділянок мають право їх відрізати, якщо таке проникнення гілок є перепоною у використанні земельної ділянки за цільовим призначенням, а відповідач не чинить перешкод позивачу у цьому, тому він може зробити це самостійно і позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст.10, 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є суміжними землекористувачами. Позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 28 липня 2012 року серії САЕ №376409 (а.с.6), виданого на підставі рішення виконкому Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області від 19 серпня 2010 року №8 (а.с.15,119), належить розташований по [ADDRESS] жилий будинок літ.А, а також прибудова літ.А?, прибудова літ.А?, прибудова літ.А, літня кухня літ.Б, сарай літ.В, гараж літ.Г, погріб літ.Д, теплиця літ.Ж, туалет літ.Е, літній душ літ.З, споруди 1,2. Право власності було зареєстроване позивачем в ТОВ «Абріс» у відповідності до чинного на час реєстрації наказу Міністерства юстиції №7/5 від 07 лютого 2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» та отримано Витяг про державну реєстрацію прав від 16 серпня 2012 року (а.с.7), а також 04 квітня 2011 року позивачем було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.12,103-109,111-118) по [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1400га. Дане домоволодіння ним було придбано згідно нотаріально посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим №3-112 договором купівлі - продажу від 28 вересня 1982 року, відповідно до якого до складу домоволодіння входив житловий будинок та господарська будівля - сарай (а.с.131-133). Згідно технічного паспорту на жилий будинок по [ADDRESS] (а.с.8-11), теплиця літ. Ж площею 24,4 кв.м. була самовільно збудована позивачем в 2006 році та узаконена відповідно до рішення №8 від 19 серпня 2010 року Солонянської селищної ради «Про узаконення самочинного будівництва» (а.с.15,119), а також позивачем було отримано письмову згоду відповідача на узаконення даної будівлі, яка збудована на межі суміжних земельних ділянок (а.с.14). Відповідачем [PERSON] не надано суду будь-яких доказів належності йому на праві власності як житлового будинку по [ADDRESS], так і земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок. В той же час, згідно наданих відповідачем [PERSON] до заперечень доказів встановлено, що Солонянською селищною радою Солонянського району Дніпропетровської області 20 січня 2014 року було прийнято рішення №15-37/VI "Про передачу в оренду земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд громадянину [PERSON]» (а.с.146-149), відповідно до якого було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,0950 га по [ADDRESS] та передано вказану земельну ділянку в оренду строком на 49 років. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,095 га по [ADDRESS] в оренду [PERSON] (а.с. 64-68, 86-88) розроблявся відповідно до рішення Солонянської селищної ради №18-32/VI від 25 липня 2013 року «Про визнання чинним рішення №10/ VI від 19 липня 2011 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в оренду громадянину Вірменії [PERSON]» (а.с.68), а також був погоджений сектором містобудування та архітектури Солонянської РДА 02 вересня 2013 року (а.с.68а). Відповідно до каталогу координат кутів зовнішніх меж землекористування відповідачем (а.с.67) на земельній ділянці, яка надається йому в оренду, передбачений сервітут для проходу чи проїзду через земельну ділянку (зона обмеження площею 0,0013 га). Відповідно до Наказу Держкоммістобудування від 17.04.1992 № 44 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», який був чинний на час самочинного будівництва позивачем теплиці, для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м., при цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача стосовно переміщення відповідачем паркану на відстань 1 метр не підлягають задоволенню, оскільки вимоги щодо дотримання відстані від межі сусідньої ділянки повинен був дотримуватися саме позивач, так як саме він здійснював будівництво теплиці в 2006 році без отримання відповідного дозволу на будівництво, про що свідчить притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.150 КУпАП (а.с.120,121), а також те, що ним розроблялася технічна документація із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с.103-119) та йому були відомі межі його земельної ділянки та межі сусідньої земельної ділянки, які були погоджені з відповідачем. Суд вважає, що посилання позивача на ст.103 ЗК України щодо того, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо) стосуються не тільки відповідача, а і позивача, який здійснивши самовільне будівництво приміщення теплиці порушив вимоги Наказу Держкоммістобудування від 17.04.1992 № 44 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», щодо дотримання відстані у 1 метр до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни, оскільки відповідач не здійснював будь-якого будівництва на своїй земельній ділянці з порушенням зазначених вимог, а лише звів паркан на межі земельних ділянок, яким також має право користуватися і позивач як межовою спорудою з огляду на положення ст.108 ЗК України, а також має право при досягненні згоди з відповідачем на його ліквідацію. Проте на час розгляду справи в суді такої згоди сторони у справі не досягли, а суд розглядає справи на підставі ст. 11 ЦПК України, виключно в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому будь-яких доказів в судовому засіданні позивачем та його представником щодо затінення встановленим відповідачем забором приміщення теплиці та шкідливого впливу на вирощувану в ній сільськогосподарську продукцію, а також щодо вчинення відповідачем перешкод по обслуговуванню задньої стіні приміщення теплиці, яка виходить до межі з земельною ділянкою суміжного землекористувача [PERSON] суду не надано. Позивач в своєму позові, як на його підставу, посилався на статтю 104 ЗК України, відповідно до якої власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше, проте ні він, ні його представники не довели в судових засіданнях шкідливість розташування паркану на їхнє здоров'я, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше, при цьому від проведення у справі відповідної експертизи після роз'яснення судом такого права відмовились. Позивач, як на підставу своїх вимог, посилався на порушення відповідачем норм ст.ст. 321,376,391 ЦК України, які регулюють непорушність права власності, самочинне будівництво та захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, при цьому позивач вважав, що зведений відповідачем паркан є самочинним будівництвом, оскільки відповідач звів його без оформлення ані права власності, ані права користування земельною ділянкою, проте рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а позивач не надав суду доказів щодо того, коли було зведено паркан відповідачем, що не дає суду можливості визначитися з часом його зведення у відповідності з отриманням відповідачем дозволу на розробку проекту землеустрою щодо передачі йому земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку,будівель та споруд. Крім того, паркан не є спорудою в розумінні ст.376 ЦК України, оскільки паркан - це загороджувальна конструкція і затвердження проекту щодо його встановлення не передбачено чинним законодавством. Статтею 98 Земельного кодексу України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками), які можуть бути постійними і строковими, а встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Статтею 100 цього ж Кодексу передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Отже, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача при виготовленні правовстановлюючих документів передбачити встановлення сервітуту не тільки житлового будинку, а й теплиці, не підлягають задоволенню з огляду на те, що сервітут може бути встановлений лише способами, які передбачені законом, а встановлення сервітуту при виготовленні правовстановлюючих документів не передбачено чинним законодавством. Більш того, на день розгляду справи судом проект землеустрою уже затверджено рішенням органу місцевого самоврядування, при цьому було встановлено сервітут для проходу чи проїзду через земельну ділянку площею 0,0013 га., а при розробці проекту землеустрою позивачем [PERSON] було погоджено межі такого землеустрою, при цьому він не звертався до органу місцевого самоврядування по питанню встановлення сервітуту в місці розташування належної йому теплиці. Судом було роз'яснено позивачеві право на конкретизацію позовних вимог щодо можливого встановлення сервітуту в цій частині, а також можливість за клопотанням позивача призначення експертизи для визначення необхідності такого сервітуту, площі зони можливого обмеження за таким сервітутом, місця його розташування, але від конкретизації позовних вимог та проведення експертизи позивач відмовився, в зв'язку з чим судом приймається рішення в межах заявлених позовних вимог по наявним у справі доказах. Позовні вимоги про переміщення паркану нижче жилої будівлі [PERSON] з території садиби [ADDRESS] також не підлягають задоволенню з огляду на те, що вони є неконкретизованими, оскільки суду не було надано будь-яких доказів, або фактів щодо місця розташування паркану, його довжини, висоти, місця розташування, а також його співвідношення з територією садиби [ADDRESS] та будинком позивача, а згідно ст.10, ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Щодо вимог позивача про усунення перешкод у користуванні належним йому будинком, теплицею та земельною ділянкою шляхом зобов'язання відповідача спиляти гілки дерев (груша, яблуня), які виходять на територію садиби [ADDRESS], то суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також не піддягають задоволенню з огляду на наступне. Статтею 109 ЗК України передбачено, що кожен із сусідів має право вимагати ліквідувати дерева, які стоять на спільній межі, а витрати на ліквідацію цих дерев покладаються на сусідів у рівних частинах. Сусід, який вимагає ліквідації дерев, які стоять на спільній межі, повинен один нести витрати на ліквідацію дерев, якщо інший сусід відмовляється від своїх прав на дерева. Вимога на ліквідацію дерев (кущів) виключається, якщо вони служать межовими знаками і залежно від обставин не можуть бути замінені іншими межовими знаками. Статтею 105 ЗК України передбачено, що у випадку проникнення коренів і гілок дерев з однієї земельної ділянки на іншу, власники та землекористувачі земельних ділянок мають право відрізати корені дерев і кущів, які проникають із сусідньої земельної ділянки, якщо таке проникнення є перепоною у використанні земельної ділянки за цільовим призначенням. Таке право позивача не заперечується і самим відповідачем, про що останній зазначив в своїх письмових додаткових запереченнях проти позовної заяви (а.с.164-166), а тому вказана частина позовних вимог задоволенню не підлягає. Таким чином, суд, розглянувши дану справу в межах позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з урахуванням обов'язку саме позивача доводи зазначені в позові обставини, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, суд вважає необхідним судові витрати по справі покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed