Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу № 38-зК від 13.08.2015 року про звільнення з роботи з посади контролера 3-го розряду водопровідного господарства Кіровоградського ОКВП « Дніпро -Кіровоград» [PERSON] за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновлення на посаді контролера 3-го розряду водопровідного господарства Кіровоградського ОКВП "Дніпро-Кіровоград, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14 серпня 2015 року по дату ухвалення судом рішення по справі та відшкодування моральної шкоди внаслідок звільнення в розмірі 5 000,00 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та в обґрунтування позову зазначила, що працювала на посаді контролера водопровідного господарства 3-го розряду абонентного відділу з 01.04.2012 р. У зв'язку зі зміною керівництва підприємства, починаючи з весни 2015 року на неї постійно здійснювався тиск щодо подання заяви про звільнення за власним бажанням. Під моральним тиском написала заяву про звільнення і 13 серпня 2015 року було звільнено за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України, на підставі наказу №38-зК від 13.08.2015 р. З цих підстав звільнення вважає незаконним та просить поновити її на роботі і виплатити на її користь заробітну плату за дні вимушеного прогулу. Зазначає, що вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю, які завдали моральних страждань, оскільки її було позбавлено спокою, порушено нормальний уклад життя, була позбавлена заробітку, а тому не могла купити необхідні ліки для амбулаторного лікування чим завдано їй моральної шкоди , яку оцінює в розмірі 5000 грн. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що сторони перебували у трудових правовідносинах з 01.04.2012 року . 13.08.2015 року гр. [PERSON] виявила бажання припинити трудові відносини з ОКВП «Дніпро-Кіровоград» подавши заяву про звільнення її з роботи за угодою сторін з 13.08.2015 року. Наказом генерального директора ОКВП «Дніпро-Кіровоград» № 38-зК гр. [PERSON] була звільнена з роботи 13.08.2015 року з посади контролера водопровідного господарства абонен\-тного відділу за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Стверджує , що згода роботодавця на задо\-волення такого волевиявлення реалізована шляхом видання ним наказу про звільнення і додатково\-го підтвердження взаємної домовленості закон не вимагає. У зв»язку з відсутністю доказів щодо вчинення тиску і безпідставністю позову просить відмовити в задоволенні позову повністю. Судом встановлено наступні факти . 01.04.2012 року [PERSON] зараховано до штату працівників ОКВП «Дніпро-Кіровоград» на підставі ст. 36 Кодексу законів про працю України у зв'язку з реорганізацією КП «Кіровоградське ВКГ Кіровоградської міської ради» шляхом приєднання до ОКВП «Дніпро-Кіровоград». 13.08.2015 року гр. [PERSON] власноруч подано заяву роботодавцю про звільнення її з роботи за угодою сторін з 13.08.2015 року, що підтверджує позивач у судовому засіданні. Наказом генерального директора ОКВП «Дніпро-Кіровоград» № 38-зК гр. [PERSON] звільнена з роботи 13.08.2015 року з посади контролера водопровідного господарства абонен\-тного відділу за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Вимогу про визнання незаконним наказу № 38-зК від 13 серпня 2015 року про звільнення [PERSON] з роботи, позивач обґрунтовує тим, що заяву вона вимушена була подати внаслідок тиску з боку адміністрації відповідача, та що останнім не дотримано вимог законодавства при звільненні. Передбачена п.І.ч.1 ст. 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудово\-го договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціа\-тиви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумо\-влений строк і саме з цих підстав. Зазначена позиція висловлена і в роз'ясненнях, викладених у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до якої при домовленості між працівником і власником підприємства, організації або уповноваженим ним органом про припинен\-ня трудового за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову повністю, оскільки суд вважає, що звільнення гр. [PERSON] 13 серпня 2015 року на підставі поданої нею заяви за згодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України було здійснено на законних підставах, відтак її позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із недоведеністю порушень трудового законодавства відповідачем під час звільнення її з роботи. Згідно з нормами ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України. Позивачем не підтверджено належними доказами ту обставину, що внаслідок навмисних обманних дій з боку відповідача вона вимушено 13.08.2015 року подала заяву про звільнення за уго\-дою сторін. Більше того, не вказується та не підтверджується доказами, в чому саме полягав тиск з боку адміністрації на працівника. Посилання Позивача на порушення ст. 47 Кодексу законів про працю України в частині по\-рушення обов'язку роботодавця видати звільненому працівнику копію наказу про звільнення є без\-підставними. Обов'язок роботодавця видати звільненому працівнику копію наказу про звільнення, визна\-чений абз. 2 ст. 47 КЗпП передбачений у разі звільнення працівника з ініціативи власника або упов\-новаженого ним органу, тобто, за ст.40 КЗпП. В даному випадку розірвання трудового договору (звільнення) відбулось за ст. 36 КЗпП, а не за ініціативою роботодавця. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки судом не встановлено порушень прав працівника власником або уповноваженим ним органом не підлягає задоволенню позов про стягнення моральної шкоди . Згідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed