Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

У липня 2018 року позивачами [PERSON] та [PERSON] пред»явлений позов до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим примішенням-кв.21 буд.17 по вул.Овдіївська м.Ніжина Чернігівської області. Позов обгрунтований тим, що відповідно до договору дарування від 22 вересня 1997 року відповідач подарував позивачу [PERSON] 1 / 3 частку вищевказаної квартири, з 2006 року не проживає, переїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, що порушує права позивачів, як співвласників. Просять позов задоовльнити. Згідно ст.ст.19, 274 ЦПК України дана справа, яка є малозначною, підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Згідно заяв від 09 листопада 2018 року позивачі [PERSON], [PERSON] підтримують позов, просять розглянути справу за відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Ухвала про відкриття провадження у справі вручена сторонам, заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження відсутні, відповідач в судове засідання не з"явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений згідно ч.ч.6, 7, 8, 11 ст.128 ЦПК України шляхом надіслання судової повістки рекомендованим листом з повідомленнями про вручення за адресою згідно позовної заяви, яка є адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та шляхом розміщення інформації про виклик на офіційній сторінці суду веб-порталу судової влади України, відповідач, який не повідомив суду іншої адреси, не зявився в судове засідання без повідомлення причин і не подав відзиву, позивачі згідно письмових заяв не заперечують проти ухвалення заочного рішення. За таких\~обставин наявні підстави в порядку ст.ст.280, 281 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 30 березня 1993 року [ADDRESS] належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Згідно копії договору дарування частини квартири від 22 вересня 1997 року [PERSON] подарував [PERSON] 1 / 3 частку вищезазначеної квартири. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно... від 03 липня 2018 року [PERSON] є власником 1 / 3 частки даної квартири, підстава-договір дарування від 22 вересня 1997 року, право власності зареєстроване 26 червня 2018 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно... від 03 липня 2018 року [PERSON] є власником 1 / 3 частка даної квартири, підстава-свідоцтво про право власності від 30 березня 1993 року, право власності зареєстроване 26 червня 2018 року. За таких обставин позивачі [PERSON] та [PERSON] станом на час розгляду справи є співвласниками [ADDRESS]. Відповідно до акту від 16 липня 2018 року відповідач [PERSON] не проживає у даній квартирі з 2006 року. Положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст.9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із врахуванням викладеного та непроживання відповідача у даній квартирі понад один рік, відсутності перешкод останньому у цьому, відсутності домовленостей відповідача з позивачами, як співвласниками квартири, відсутності юридично визначених у встановленому порядку правомочностей відповідача щодо володіння та користування нею, що відповідачем у встановленому порядку не спростовано, наявні підстави для визнання останнього таким, що втратив право користування житловим примішенням,- [ADDRESS]. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] своїми діями\~не засвідчив\~те,\~що не\~втратив інтерес\~до вищезазначеної квартири,\~в якій має своє\~зареєстроване місце\~проживання,\~також останній\~не надав\~суду у\~встановленому порядку\~відзиву на\~позов чи\~заперечення,\~у зв»язку\~з чим\~несе ризик\~настання наслідків,\~повязаних із\~невчиненням даних\~процесуальних дій,\~в даному\~випадку,- ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Outcome: approved