Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON],00яким просила розірвати шлюб, в якому вони перебувають з 14 листопада 2014 року, та стягувати на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], 2016 року народження, у розмірі ? частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, щомісяця, починаючи стягнення з дня звернення до суду. Вимоги обґрунтовані тим, що сімейне життя не склалось внаслідок застосування чоловіком до дружини фізичного і морального насилля, заборони спілкування з оточуючими людьми тощо. Шлюб існує формально і на примирення не згодна. Від шлюбу мають сина [PERSON], 2016 року народження, який на час розгляду справи у суді залишається малолітнім, проживає разом з матір'ю і знаходиться на її утриманні. [PERSON] є батьком дитини, але матеріальної допомоги в добровільному порядку на його утримання не надає. Позивач уважала, що останній має можливість сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити, після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище «[PERSON]», відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину. Суд вважає за можливе розглядати справу згідно з вимогами статей 211, 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Згідно з частиною четвертою статті 200 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, рішення по справі може бути ухвалено судом у підготовчому судовому засіданні у порядку встановленому статтями 206, 207 ЦПК України. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень статті 82 ЦПК України не підлягають. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд встановив, що сторони у справі зареєстрували шлюб 14 листопада 2014 року, проживали однією сім'єю, проте як зазначає позивач на час звернення до суду подальше збереження шлюбу є неможливим. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], котрий проживає за місцем реєстрації батьків, батьком дитини записаний [PERSON] / копії ас 5-6, ас 9/. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини з питання припинення шлюбу та обов'язку батьків утримувати дитину, і врегульовані нормами Сімейного Кодексу України /далі - СК України/. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейних відносин не існує. Згідно з частиною третьою статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу, частина перша якої передбачає право подачі позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно чч 1-2 статті 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом статті 141 СК України батьки мають рівні права і обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Згідно до положень статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Згідно зі статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує такі обставини: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з частиною першою статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком до6 років на день пред'явлення позову 12.12.2017 становить 1492 грн. Таким чином, мінімальний розмір аліментів на одну дитину віком до6 років станом на день пред'явлення позову 12.12.2017 становить не менше 746 грн /50 % від 1492 грн/. Згідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За викладеного, зважаючи на визнання відповідачем позову, яке приймається Судом, оскільки не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, Суд встановив, що з часу знаходження позову в суді примирення між сторонами не відбулось. Кожна зі сторін не вважає можливим збереження сім'ї, знайшло свого підтвердження формальність шлюбних відносин, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, що має істотне значення; доводи позивача відповідачем не спростовані. Оскільки дитина сторін проживає разом з позивачем і потребує коштів на утримання, відповідач записаний батьком малолітньої дитини, суд знаходить, що з відповідача на користь позивача необхідно стягувати аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі однієї чверті від заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, від дня пред'явлення позову 12.12.2017 і до досягнення нею повноліття. Таким чином, позов є обґрунтованим і підставним для задоволення у повному обсязі. Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішенням суду законної сили. Згідно зі статтею 113 СК України при державній реєстрації розірвання шлюбу суд залишає [PERSON] прізвище «[PERSON]». Копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Питання визначення місця проживання неповнолітньої дитини судом не вирішувалось. Спір про майно на час розгляду справи у суді відсутній. Визначений судом розмір аліментів буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Згідно з п.1 частини першої статті 430 ЦПК Українирішення підлягає негайному виконанню в сумі платежу за один місяць. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому частиною другою статті 141 та частиною першою статті 142 ЦПК України згідно до Закону України «Про судовий збір», та стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у розмірі 320 грн 00 коп. за подання позовної заяви про розірвання шлюбу та 640,00 грн в дохід Державного бюджету України за позовну вимогу про стягнення аліментів на дитину.

Outcome: approved