Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

У липні 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов АТ «Райффайзен Банк» до [PERSON] про захист порушеного права шляхом стягнення 3\~% річних заборгованості та інфляційних витрат за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19.06.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/17-46/660-55, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 36\~729,06 доларів США строком до 19.06.2028, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,50% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Окрім того, 12.05.2010 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №014/17-46/660-55/1 до кредитного договору, відповідно до якої сторони досягли згоди про зміну умов погашення кредиту шляхом зменшення розміру щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в Графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди. Також сторони домовились, що до всіх правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням кредитного договору застосовується строк позовної давності тривалістю у 70 років. В зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору банк був змушений звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.03.2013 у справі №0805/2196/2012 позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено, звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 97,8м2, житловою площею 47,3м2 розташований на земельній ділянці розміром 588м2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, у встановленому законом порядку, задоволено в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Запорізької обласної дирекції "Райффайзен Банк Аваль» в сумі 365095,28 грн, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в розмірі 3 219 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, що є додатком до позовної заяви розрахунок інфляційних витрат визначений за період з 25.06.2018 по 25.06.2021 складає 80\~207,06 грн. Розрахунок 3% річних, визначений за період з 25.06.2018 по 25.06.2021 складає 4\~767,89 доларів США, що в еквіваленті згідно із офіціальним курсом НБУ становить 130\~921 грн. Посилаючись на вказані обставини, просять суд стягнути з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк» інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №014/17-46/660-55 від 19.06.2008 за період з 25.06.2018 по 25.06.2021 у розмірі 80\~207,06 грн та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором №014/17-46/660-55 від 19.06.2008 за період з 25.06.2018 по 25.06.2021 у розмірі 4\~767,89 доларів США, що в еквіваленті складає 130\~921 грн, а також судовий збір. Ухвалою суду\~від 27.07.2021\~прийнято позовну\~заяву до\~розгляду та\~відкрито провадженняза правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання 13.08.2021 відкладено в зв`язку із неявкою відповідача щодо якого відсутні відомості щодо належного повідомлення про дату, час та місце судового розгляду. 13.09.2021 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем пропущено строк позовної давності 3 роки щодо стягнення усієї суми заборгованості в судовому порядку. 15.09.2021 судовий розгляд справи не відбувся в зв`язку із перебуванням головуючого судді у відрядженні. 28.09.2021 від АТ «Райффайзен Банк» надійшла відповідь на відзив в якому зазначено, що предметом позову є стягнення інфляційних витрат та 3% річних, визначених за період з 25.06.2018 по 25.05.2021, тобто за три останні роки, що передували подачі позовної заяви. 19.10.2021 розгляд справи не відбувся в зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному. 25.11.2021 від [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому відповідач вказує, що додаткову угоду до кредитного договору, в якій визначено, що до кредитного договору застосовується строк позовної давності тривалістю 70 років, відповідач не підписував, а його підпис про отримання вказаної угоди не свідчить про її укладання чи надання згоди відповідачем на таку угоду. Зазначає, що зобов`язання перед банком є натуральним, а отже позивач не може стягнути 3% річних та інфляційні витрати нараховані на нього. Вважає, що позивач безпідставно вимагає стягнення інфляційних витрат, які не нараховуються на валютні боргові зобов`язання. 20.11.2021 в судовому засіданні було оголошено перерву для долучення до матеріалів справи з Єдиного державного реєстру судових рішень копії заочного рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.03.2013 у справі №0805/2196/2012. 06.12.2021 до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] , в яких наголошено, що строки позовної давності щодо вимоги про стягнення сум 3% річних та інфляційних витрат пропущено відповідно до спливу строків позовної давності за основним зобов`язанням. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності та не укладення додаткової угоди відповідачем. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті\~12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті\~76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті\~77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття\~79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті\~80 ЦПК України). Відповідно до вимог статті\~83 ЦПК України\~сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Встановлено судом, що 19.06.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/17-46/660-55, згідно з умовами якого [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 36\~729,06 доларів США з процентною ставкою за користування кредитними коштами 13,50 % річних на строк до 19.06.2028 (а.с.7-13). Згідно з п. 9.1 кредитного договору банк має право достроково стягнути кредит у повному обсязі разом із сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред`явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі прострочені проценти), пеню та штрафи, відповідно до цього договору у порядку, передбаченому ст. 9 кредитного договору, зокрема порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами кредитного договору. Заочним рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.03.2013 у справі №0805/2196/2012 позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості по кредиту, задоволено, звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований на земельній ділянці розміром, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] шляхом продажу зазначеного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, за ціною, визначеною незалежним експертом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, у встановленому законом порядку, задовольнити в повному обсязі вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 365095,28 грн, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати в розмірі 3\~219 грн. Заочне рішення суду набрало законної сили 27.05.2013 (а.с.113-115). Сторонами не заперечується, що станом на час звернення позивача до суду, вказане заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29.03.2013 у справі №0805/2196/2012 виконано не було. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18,\~про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті\~625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, з ухваленням рішення про звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості по кредиту у 2013 році зобов`язання відповідача погасити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, яке на час звернення до суду з вказаним позовом не виконане відповідачем, що сторонами не заперечується. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення трьох процентів річних на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення. Представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності щодо вимог про стягнення сум 3% річних та інфляційних втрат. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3. ч. 4ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що заочне рішення Вільнянського районного суду Запорізької області постановлене 29.03.2013 і з того часу не виконане. Відповідачем клопотання щодо поновлення строку позовної давності не заявлялося, доказів щодо поважності причин пропуску чи переривання строків надано суду не було. Додаткову угоду №014/17-46/660-55 до кредитного договору від 19.06.2008 року, пунктом 6 якої встановлена позовна давність тривалістю у 70 років, суд не приймає до уваги, оскільки з копії вказаної додаткової угоди, доданої до матеріалів справи, яка за твердженням представника позивача повністю відповідає оригіналу, вбачається, що [PERSON] вона не була підписана, а отже дійти висновку, що сторонами погоджувалися визначені в ній умові, не можна. В зв`язку із викладеним позовні вимоги в частині стягнення суми 3% річних не підлягають задоволенню в зв`язку із пропуском строку позовної давності. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат, визначених за період з 25.06.2018 по 25.06.2021, в сумі 80\~207,06 грн суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України\~передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга\~статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені\~статтею 193, частиною четвертоюстатті 524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів Українивід 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23 вересня 1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі\~статтею 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні\~гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалентв іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін)\~це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України\~гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц, провадження №14-727цс19. На підставі наведеного, враховуючи вищезазначені положення закону та висновки Верховного Суду, суд зазначає, що в даному випадку передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а отже в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню за недоведеністю. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати мають покладаються на позивача. На підставі зазначеного,

Outcome: dismissed