Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

У липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що відповідачка доводиться йому колишньою дружиною, за вище вказаною адресою зареєстрована, але з квітня 2016 року не проживає без поважних причин. Реєстрація відповідача перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, отримувати субсидію. Відповідачка постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , проте відмовляється знятися з місця реєстрації у добровільному порядку. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подав суду заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судового виклику за місцем фактичного проживання, яке вручено особисто. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . На підтвердження такого позивачем надано свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане 17 грудня 2002 року Афанасіївською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області на підставі рішення Афанасіївської сільської ради від 20 листопада 2002 року №10, право власності на майно зареєстровано 17 грудня 2002 року у Снігурівській філії БТІ та записано у реєстрову книгу №116 за реєстровим №824 (а.с.5). 05 березня 2013 року у вказаному жилому будинку, за згоди власника [PERSON] , була зареєстрована відповідач [PERSON] , яка на той час доводилася йому дружиною, що підтверджується довідкою Афанасіївської сільської ради від 06.08.2019 року №530 (а.с.24). Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 05 жовтня 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 18 жовтня 2016 року (а.с.9). Крім того, рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2016 року з відповідачки на користь позивача стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 вересня 2016 року і до повноліття дитини (а.с.10). Дитина проживає з батьком за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім"ї позивача №608 від 16.05.2019 року (а.с.14). За даними довідок виконавчого комітету Афанасіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області №605 від 04.05.2017 року та №607 від 16.05.2019 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за вище вказаною адресою, але з 30 квітня 2016 року та по теперішній час на території Афанасіївської сільської ради не проживає (а.с.12-13). Вказане також посвідчено актом депутата Афанасіївської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Шапір С.В. від 27 травня 2019 року, що підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Позивач зазначає, що відповідач змінила місце проживання та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , створила нову сім"ю з іншим чоловіком, де народила двох дітей, що підтверджується наданою міським головою Снігурівської міської ради характеристикою за №1041/01-2.5 від 06.09.2019 року. Таким чином, відповідач не є членом сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання тривалий строк, а саме з квітня 2016 року, тобто понад три роки, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідача в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідача понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку, при цьому реєстрація відповідачки створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Судові витрати з відповідача позивач просив не стягувати.

Outcome: approved