Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує наступним. 24.06.2015 року позивач зареєструвала шлюб у відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Долинського районного управління юстиції Івано-Франківської області з відповідачем [PERSON] . За час шлюбу позивачем та відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] . 07.11.2018 року, на підставі рішення Калуського міськрайонного суду, шлюб між сторонами було розірвано. Угоди про поділ спільного майна подружжя сторони не досягли. За таких обставин позивач змушена звернутися до суду та просить: винести рішення, яким визнати, що квартира [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; поділити майно подружжя по 1/2 його частині, шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 11.07.2019 року було відкрито провадження у даній справі, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву (а.с.43-44). Відповідач копію ухвали про відкриття провадження у справі отримав 11.07.2019 року безпосередньо в приміщенні суду (а.с.45). Натомість відзив на позовну заяву відповідачем подано до суду 03.12.2019 року (а.с.77), тобто із значним пропуском встановленого судом строку. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 03.12.2019 року (а.с.89-90) в задоволенні клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву - відмовлено, постановлено поданий відзив з додатками не брати до уваги, розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали з наведених у ньому підстав. Додатково позивач наголосила, що дійсно відповідно до договору купівлі-продажу від 16.05.2016 року нею була відчужена відповідачу належна їй 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Проте насправді коштів від відповідача вона не отримувала. Оскільки довіряла відповідачу і вважала, що після укладення даного договору спірна квартира буде належати їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності. Також при поділі майна подружжя позивач та її представник просять врахувати, що від шлюбу народилося двоє дітей: син [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] - [INFO] , які повністю перебувають на утриманні позивача. Тому позивач та її представник просять позов задоволити у повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач суду пояснив, що спірна квартира хоч і була придбана ним в період шлюбу, проте продавцем 1/2 частини квартири була саме позивачка [PERSON] . Оскільки позивач отримала гроші за продаж половини квартири у повному обсязі, то відповідно до норм чинного законодавства в порядку ст.60 СК України вона може претендувати на половину частки квартири, яку відповідач придбав у громадянина [PERSON] , тобто на 1/4 частку квартири. Таким чином, враховуючи, що відповідач придбав у своєї дружини половину квартири, то, відповідно, є її повноправним власником, а виділенню у спільну сумісну власність підлягає інша половина квартири, яка була викуплена у колишнього чоловіка позивачки [PERSON] . Крім того, представник відповідача зазначає, що висновок про вартість спірної квартири, який зроблений на замовлення позивача (згідно якого оціночна вартість квартири становить 361 254,00 грн.), не відповідає ринковій вартості квартири, адже цей висновок складався без фізичної присутності суб`єкта оцінки в квартирі, без будь-якого огляду цієї квартири, а просто по наявній інформації з відкритих баз даних. У зв`язку із цим відповідач замовив власного суб`єкта оціночної діяльності. Так, після огляду квартири суб`єктом оцінки ФОП [PERSON] реальна вартість квартири, станом на 14.11.2019 року, становить 519061,00 грн. Також для придбання квартири відповідач позичив гроші у розмірі 20 000 доларів США. Так як позивач просить суд визнати квартиру спільною сумісною власністю, по 1/2 частки квартири кожному, то, як випливає із норм чинного законодавства, поділу підлягають також і борги. За таких обставин відповідач та його представник просять суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 24.06.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07.11.2018 року шлюб між ними було розірвано (а.с.34). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦПК України). Згідно із ч.ч.1, 2 ст.319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Матеріалами справи встановлено, що 16.05.2016 року між [PERSON] і позивачкою [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON] з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу (а.с.9-10). Відповідно до п.1 даного договору продавці ( [PERSON] та [PERSON] ) передають в цілому у власність, а покупець ( [PERSON] ) приймає квартиру [ADDRESS] та зобов`язується сплатити зазначену в пункті 4 цього договору грошову суму. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Суд не приймає до уваги покликання позивача, що грошові кошти за продаж 1/2 частини квартири [ADDRESS] вона не отримувала, оскільки в п.4 договору купівлі-продажу чітко зазначено, що за домовленістю сторін продаж вказаної квартири (предмета договору) здійснено за 184000,00 грн., які гроші покупець сплатив, а продавці отримали, повністю до підписання даного договору (а.с.9). Судом встановлено, що договір купівлі-продажу від 16.05.2016 року підписаний позивачкою [PERSON] (а.с.10 зворот). Вказана обставина позивачем не заперечується. Отже, шляхом підписання даного договору, позивач підтвердила, що нею отримано кошти за відчуження 1/2 частини спірної квартири. У встановленому законом порядку вказаний договір купівлі-продажу недійсним не визнавався. За правилами ст.ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі. Водночас, оскільки продавцем 1/2 частини даної квартири була позивач і за умовами договору купівлі-продажу вона отримала грошові кошти за продаж даного нерухомого майна, відчужена позивачем відповідачу ця 1/2 частина спірної квартири, з огляду на положення ст.60 СК України, не може вважатися такою, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності та є особистою приватною власністю відповідача. Щодо 1/2 частини квартири [ADDRESS] , яка була придбана відповідачем у [PERSON] , суд звертає увагу на наступне. Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Покликання відповідача, що набуття у власність вказаної квартири здійснювалося за рахунок позичених коштів не підтверджені належними доказами. Так, ч.3 ст.13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст.81 ЦПК України). У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). Ч.ч.3,4 ст.83 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Як вказувалося вище, ухвалою Калуського міськрайонного суду від 03.12.2019 року (а.с.89-90) в задоволенні клопотання відповідача про поновлення пропущеного строку для подання відзиву на позовну заяву - відмовлено, постановлено поданий відзив з додатками не брати до уваги, розгляд справи здійснювати за наявними матеріалами. А тому суд, з огляду на положення ч.8 ст.83 ЦПК України, не бере до уваги та не дає оцінку документам, які долучені відповідачем до відзиву. Отже, в порушення вимог ст.ст. 12,13,81,83 ЦПК України, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження факту придбання ним спірної квартири за рахунок позичених коштів. До того ж покликання представника відповідача про необхідність поділу боргових зобов`язань виходять за межі заявлених позовних вимог та не є предметом розгляду в межах даного позову. За таких обставин, виходячи із презумпції належності подружжю на праві спільної сумісної власності будь-якого майна, набутого під час шлюбу та недоведеності відповідачем, що 1/2 частина спірної квартири [ADDRESS] було придбана ним в [PERSON] за його особисті кошти, суд приходить до висновку, що дана 1/2 частина спірної квартири належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в п 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при наявності спору, суд має право призначити ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, слід провести поділ 1/2 частини квартири [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] . За таких обставин, позов слід задоволити частково. На підставі викладеного, ст.ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст.ст. 12, 13, 76-84, 259, 263-265 ЦПК України,

Outcome: dismissed