Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що з ПрАТ «МК «Азовсталь» він перебував у трудових відносинах, під час виконання трудових обов'язків на посаді горнового доменної печі, отримав трудове каліцтво, що підтверджується актом по формі Н-1 від 31.07.2001 року. Відповідно до медичних документів йому був виставлений діагноз «опік гарячим шлаком 2-3 стадії лівої голені, стопи, правого стегно S=9%. Легка опікова хвороба», первинним висновком МСЕК встановлено 25% стійкої втрати працездатності. Визначено необхідність у додаткових видах допомоги: санітарно-курортного лікування, лікування в профілакторії, лікування від колоїдних рубців. Враховуючи, що протягом 15 років він вимушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються в сильних больових відчуттях, та той факт, що трудове каліцтво вперше встановлено у 2001 році, коли виник страховий випадок й діяло законодавство, за яким відшкодування моральної шкоди за таких обставин відноситься до компетенції Фонду ССНВВПЗ, просить суд стягнути з відповідача на його користь 25000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом. Позивач до судового засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог з підстав, у ньому зазначених. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позов підтримав, надав суду письмові пояснення, відповідно до яких зазначив, що нещасний випадок із позивачем стався 28.07.2001 року, а стійку втрату працездатності встановлено 07.11.2001 року. Тобто, спірні правовідносини виникли у 2001 році в період дії Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в редакції до внесення законодавчих змін законом від 23 лютого 2007 року № 717-У та Законом від 28 грудня 2014 року № 77. Вважає, що доводи відповідача щодо застосування положень наказу МОЗ України № 212 від 22.12.1995 року взагалі неможливе, адже через його скасування, у закладів МСЕК відсутні відповідні експерти та матеріальна база для проведення такого дослідження. більш того, відповідно до позиції Міністерства охорони здоров'я України, факт визначення моральної шкоди встановлює суд, а не заклади охорони здоров'я. Вказував, що відповідно до Акту Н-1 встановлено порушення правил особистої безпеки позивачем. Разом з тим, п.41 Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-9/2004 від 27.01.2004 року , відповідно до статей 23, 1167 ЦК України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіянні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Тобто, наявність вини позивача у настанні нещасного випадку може лише вплинути на розмір відшкодування, який суд буде встановлювати виходячи із принципів розумності та справедливості, однак це не може свідчити як на підставу для відмови у задоволення позовних вимог. Дійсно позивач отримав дві травми на виробництві у 1999 році та 2001 році. Тобто, по одній травмі відповідачем буде роботодавець, а по іншій відділення Фонду. Саме враховуючи це, було прийнято рішення про подання двох позовних заяв. Посилаючись на п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вказував, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні даного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року у справі № 6-207 цс14 і відповідно до ст..360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позов не визнав, надав письмові заперечення. Відповідно до наданих заперечень зазначав, що згідно зі статтею 36 частиною 8 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» у редакції, яка діє з 01 січня 2015 року, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Крім того діючим законодавством визначено порядок встановлення факту спричинення моральної шкоди висновок МСЕК, який слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Також не обґрунтованим вважає розмір завданої шкоди, відсутність доказів зміни образу життя, характеру фізичних та душевних страждань. Посилаючись на акт форми Н-1 № 45 від 31.07.2001 року вважає, що позивач сам винен у цьому випадку, оскільки під час розслідування іншої особи не встановлено, а тому суд не може вважати цю травму такою що цілком та повністю порушує права позивача на безпечні умови праці та повинен виходити з об'єктивної сторони цього випадку. Зазначав, що у позивача це вже друга травма на виробництві, перша була отримана 14.12.1999 році та за якою слухається інша справа позивача щодо відшкодування моральної шкоди. Що стосується позовних вимог [PERSON] та другої травми, то позивачу встановлено стійку втрату працездатності за сукупністю в розмірі 25% (07.11.2001), у подальшому він був переоглянутий МСЕК - 30.10.2002 році де йому було встановлено 15% втрати працездатності, де 5% за першою травмою - 14.12.1999 року та 10% за другою травмою - 28.07.2001 року. 01.12.2004 році його повторно оглянуто на МСЕК та встановлено за сукупністю 15% втрати працездатності, та 18.12.2006 року повторно переоглянуто та встановлено 15% втрати працездатності - безстроково. Позивачу після отриманої травми були призначені всі необхідні виплати, в тому числі одноразова та щомісячні виплати. На підставі вказаного просить суд відмовити у позові щодо Фонду в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши надані письмові матеріали, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. За матеріалами справи було встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача вбачається, що він був прийнятий 15.12.1997 року на роботу в доменний цех горновим доменної печі 5 розряду ВАТ «Металургійний комбінат «Азовсталь» , 24.01.2003 році був переведений у доменному цеху машиністом вагон-ваг зайнятий в підбункерного приміщенні дільниці доменних печей 5 розряду та 22.01.2007 році був звільнений за власним бажанням (а.с.6). За актом про нещасний випадок № 45 від 31.07.2001 року вбачається, що 28.07.2001 року, [PERSON], працюючи на доменної печі № 6 в зміні з 15.00 до 22.00 годин під керівництвом майстра з виробництва [PERSON], після випуску чавуну отримав завдання від старшого горнового [PERSON] на очищення шлакової канави. Під час виконання цього завдання, [PERSON], стоячи на краю канави, лопатою підбирав сміття із шлакової канави. У цей час край канави обрушився, як наслідок [PERSON] лівою ногою вступив у рідкий шлак, що залишився на дні канави від попереднього випуску та присипаний пилом під час очистки грейфером крану ливарного двору. Від контакту з рідким шлаком відбулося загоряння чобіт та штанів [PERSON], у результаті чого він отримав опік лівої голені, стопи та правого стегна. Як зазначено у акті, в лікарні [PERSON] був встановлений діагноз: «опік гарячим шлаком 2-3 стадії лівої голені, стопи, правого стегно S=9%. Легка опікова хвороба» (а.с.7-10). На підставі виписки МСЕК (довідка серії 2-18 АВ № 107593 від 07.11.2001) за актом № 1626 від 07.11.2001 року позивачу було встановлено 25% стійкої втрати працездатності. Визначено необхідність у додаткових видах допомоги: санітарно-курортного лікування, лікування в профілакторії, лікування від колоїдних рубців (а.с.11). Згідно наявних у матеріалах справи довідок, на підставі проведених оглядів МСЕК 30.10.2002 році (довідка серії 2-18 АВ № 051095 від 30.10.2002 року) [PERSON] було встановлено 15% втрати працездатності, де 5% за першою травмою - 14.12.1999 року та 10% за другою травмою - 28.07.2001 року. 01.12.2004 року (довідка серії ДОН-04 № 072927) [PERSON] був повторно оглянутий МСЕК та встановлено за сукупністю з 31.10.2004 року - 15% втрати працездатності, та 18.12.2006 році [PERSON] повторно переглянуто та встановлено 15% втрати працездатності - безстроково (довідка ДОН-04 № 064221 від 18.12.2006). Вказані факти сторонами визнаються, а тому в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Постановою від 23.11.2001 році відділенням виконавчої дирекції Фонду позивачу було призначено виплату одноразової страхової допомоги в сумі 5760 гривень, щомісячні платежі в розмірі 262,23 гривень (а.с.12-15) та 30.01.2015 року позивачу була перерахована щомісячна страхова виплата з 01 березня 2014 року в розмірі 911,73 гривень безстроково, та проведені донарахування щомісячних виплат за березень-грудень 2014 року. Внаслідок трудового каліцтва позивачеві завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачеві вперше стійка втрата професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва, встановлена висновком МСЕК у 2001 році й з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, що є підставою для задоволення позову. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.п.1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-Х1У «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі Закон № 1105-Х1У), Закону від 14 жовтня 1992 року № 2694-Х11 «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року № 229-1У, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України. До події, факту застосовується той закон або іншій нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Таким чином, право на отримання страхової виплати за моральну шкоду за наявності факту її заподіяння виникає у потерпілого з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. З матеріалів справи вбачається, що 28.07.2001 року позивач отримав трудове каліцтво, що підтверджується актом по формі Н-1 і 07.11.2001 року висновком МСЕК йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності на 25%, тобто вказані події мали місце до прийняття Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-У «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» внесені зміни до абз.4 ст.1, підп.. «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.28, а також виключено ч.3 ст.34 Закону № 1105-Х1У, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок Відділення, та останніх змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» , а тому правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон про внесення змін та нова редакція Закону не розповсюджується, а діють положення закону, які надавали право позивачу на отримання відшкодування за моральну шкоду. З урахуванням викладених норм права, того факту, що право на відшкодування моральної шкоду у позивача виникло 07.11.2001 року, тобто до прийняття цих законодавчих актів, тому саме на відділенні Фонду покладений обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу, не залежно від часу його звернення до суду із відповідним позовом. Внаслідок трудового каліцтва пошкоджено здоров'я позивача, чим завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, неможливістю в повній мірі виконувати фізичні навантаження. Він на протязі майже п'ятнадцяти років вимушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються у сильних больових відчуттях, в необхідності проходження періодичного лікування, що підтверджується матеріалами справи. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст. 21 Закону № 1105-Х1У, що діяла у 2001 році. Тобто суд приходить до переконання, що позивачу внаслідок трудового каліцтва заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних та фізичних стражданнях, які позивач поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я. На період встановлення позивачу стійкої втрати працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом, згідно з п. п. «е» п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28 Закону № 1105-XIV, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції України та ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. У зв'язку з чим, суд не може погодитися з доводами представника Фонду про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки страховий випадок стався до набрання чинності нормативними актами, на які посилається представник Фонду (щодо припинення виплати відшкодування моральної шкоди), а також щодо набрання чинності нової редакції Закону № 1105- XIV з 01.01.2015 року. Доводи відповідача щодо недоведеності позову у зв'язку з відсутністю медичного висновку про завдання позивачу моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах ст. 57 ЦПК України, тому суд не може прийняти їх до уваги, виходячи з наступного. Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на медико-соціальні експертні комісії дійсно покладено обов'язки встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Крім того, відповідно до листа Міністерства охорони здоров'я України № 16.05-17/307/ЗПі-16/5624 від 09.03.2016 року зазначено, що факт визначення моральної шкоди встановлює суд, а не заклади охорони здоров'я. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р. по справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. За змістом ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення висновком МСЕК їй такої стійкої втрати працездатності вперше. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги, що у відповідності до ч.3 ст. 34 вказаного Закону № 1105-Х1У (в редакції від 23 вересня 1999 року) сума страхової виплати за моральну шкоду не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. При цьому суд виходить з того, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Аналогічні положення викладені у Постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року. З матеріалів справи вбачається, що позивачу у зв'язку з професійним захворюванням на підставі висновку МСЕК у 2001 році вперше встановлена втрата професійної працездатності, тому суд відповідно до ст. ст. 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV приходить до висновку про наявність факту завдання позивачу моральної шкоди внаслідок трудового каліцтва та необхідність її відшкодування Фондом соціального страхування. Проте суму, яку просить стягнути позивач, вважає перебільшеною. Виходячи з положення ст.23 ЦК України, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання. Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретного випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує стан здоров'я позивача, а саме, що він на 15 % втратив професійну працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом під час дії норм Закону № 1105-XIV, у наслідок даного трудового каліцтва зазнав страждань, що негативно впливають на його життя, оскільки до теперішнього часу [PERSON] позбавлений можливості повного відновлення свого здоров'я, яке він мав до отримання ушкодження, періодично продовжує лікування. Усі ці фактори достатньою мірою, на думку суду, викликають негативні відчуття у позивача, потребують додаткових зусиль щодо відновлення здоров,я, що свідчить про порушення його нормальних життєвих зв'язків, тому [PERSON] доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує положення ст.23 ЦК України, в тому числі й в частині вимог розумності та справедливості, та роз'яснення, надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із відповідними змінами). У зв'язку з чим вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 5 000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості т а справедливості. Відповідно п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються Пенсійний фонд України та його органи; органи Фонду соціального страхування України, Фонду соціального захисту інвалідів і його відділення. Частина 2 ст. 88 ЦПК України передбачає що, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial