Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Приватбанк», звертаючись з позовом до суду, просило стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором №К3Н0R000021880 від 07.05.2003 року у розмірі 28816,24 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідачів судові витрати по сплаті судового збору, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.05.2003 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») та [PERSON] було укладено Кредитний договір №К3Н0R000021880, відповідно до якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит в сумі 1458,00 грн. на строк 12 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом, виходячи з 28,00% річних.. Однак, всупереч вимог цивільного законодавства та умов кредитного договору, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки, у зв'язку з чим станом на 18.02.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 47756,75 грн., яка складається: із заборгованості за кредитом у розмірі - 1373,21 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі - 8690,05 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у розмірі 37693,49 грн.. Позивач зазначає, що 23 серпня 2011 року Дніпровським районним судом міста Києва було ухвалено заочне рішення, яким вимоги ЗАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за Кредитним договором №К3Н0R000021880 від 07.05.2003 року на загальну суму 18940 грн. 51 коп., яку позивач просить відняти від суми заборгованості, яка утворилася станом 18.02.2016 року, та стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 28816,24 грн., та витрати пов'язані зі сплатою судового збору, що є предметом позовних вимог. Представник позивача Горбан А. В. в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за адресою, вказаною у позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро, про причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згоди предстаника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 травня 2003 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №К3Н0R000021880, за умовами договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит в сумі 1458,00 грн. на строк 12 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом, виходячи з 28,00% річних. (а.с. 5) Виходячи з положень ст.5 Цивільного кодексу України, цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (який набрав чинності з 01 січня 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. (пункт 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) Правила Цивільного кодексу України про відповідальність за порушення договору застосовуються в тих випадках, коли відповідні порушення були допущені після набрання чинності цим Кодексом, крім випадків, коли в договорах, укладених до 1 січня 2004 року, була встановлена інша відповідальність за такі порушення. (пункт 10 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, відносини між сторонами спору виникли на підставі кредитного договору укладеного 07 травня 2003 року, що зумовлює застосування при вирішенні спору положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, з урахуванням п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року. Відповідно до ст.374 Цивільного кодексу УРСР, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість грошей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Відповідно до ст.375 ЦК УРСР договір позики на суму понад 50крб. повинен бути укладений у письмовій формі. Згідно ст.ст.161, 162 Цивільного кодексу УРСР, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. ст. 178, 179, 180 Цивільного кодексу УРСР, виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством. Неустойкою (штрафом, пенею) визнається визначена законом або договором грошова сума, яку боржник повинен сплатити кредиторові в разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання, зокрема в разі прострочення виконання. Угода про неустойку (штраф, пеню) повинна бути укладена в письмовій формі. Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. ( ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність") Відповідно до ст. 213 Цивільного кодексу УРСР боржник, який прострочив виконання, відповідає перед кредитором за збитки, завдані простроченням, і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. У відносинах між соціалістичними організаціями відмова від прийняття простроченого виконання допускається тільки у випадках і на умовах, встановлених законом або договором. Боржник не визнається таким, що прострочив, поки зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (стаття 215 цього Кодексу). Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу Української УРСР, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобов'язання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ, а при неможливості повернення зазначити про це в розписці, що ним видається. Розписка може бути замінена написом на борговому документі, що повертається. Знаходження боргового документа у боржника посвідчує припинення зобов'язання, поки не доведено інше. При відмові кредитора видати розписку, повернути борговий документ або відмітити в розписці неможливість його повернення боржник вправі затримати виконання. В цьому випадку кредитор вважається таким, що прострочив. За умовами п. 2.1 Кредитного договору, Позичальник зобов'язався погашати отриманий кредит, відповідно до Графіку погашення, долученого до Кредитного договору та є його невід'ємною частиною. Кінцеве погашення кредиту здійснити 20 травня 2004 року. Відповідно до п. 2.3, 2.6, 2.7 Кредитного договору, Позичальник зобов'язався сплачувати Банку за використання кредитом відсотків в наступному порядку: кожного місяця до 20 числа кожного місяця. Остаточне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня погашення основного боргу по кредиту. У випадку несвоєчасного погашення основного боргу по кредиту, сплачувати Банку подвійну відсоткову ставку по кредиту від суми залишку непогашеної заборгованості. Відсотки розраховуються виходячи із суми залишку заборгованості по простроченій сумі кредиту, з дня виникнення простроченої заборгованості. У випадку порушення строку погашення відсотків по кредиту, сплачувати Банку пеню в розмірі 0,2% від суми непогашеної заборгованості по відсотках за кожен день прострочення. 23 серпня 2011 року Дніпровським районним судом міста Києва було ухвалене заочне рішення у цивільній справі № 2-18814/2011, про задоволення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» суму заборгованості в розмірі 18940,51 гривень та судові витрати у справі в сумі 309,41 гривень, а всього стягнути 19249,925 гривень. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обгрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] (Позичальник), в порушення умов кредитного договору та положень ст. ст. 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України, не здійснював погашення заборгованості за кредитом в межах визначених договором строків, у зв'язку з чим станом на 18.02.2016 року має заборгованість в загальному розмірі 47756,75 грн. яка включає: заборгованість за кредитом у розмірі - 1373,21 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі - 8690,05 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором у розмірі 37693,49 грн., від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 18940,51 грн., яка була стягнута з [PERSON] на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23.08.2011 року, різниця становить 28816,24 грн. Виходячи із системного аналізу ст. 161, 162, 213, 216 ЦК УРСР, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання санкцій, передбачених умовами договору та ЦК УРСР. Отже, законодавством передбачено нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-1206цс15). Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-157цс16 прийшов до висновку, що з видачею судового наказу (ухвалення рішення) про задоволення вимог кредитора в період дії строку кредитного договору припиняються правовідносини сторін, які ґрунтуються на кредитному договорі, і що в такому разі нарахування процентів за користування кредитом з моменту ухвалення судового рішення (видачі судового наказу) до його фактичного виконання законом не передбачено. Крім того, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, його борг складатиме, зокрема, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами. Таким чином, вищенаведеними правовими нормами передбачено стягнення на користь позикодавця проценти за договором позики за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України (такої правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 02.09.2015 у справі № 6-369цс15). Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, ПАТ «ПриватБанк» скористався своїм правом стягнення з [PERSON], заборгованість по кредитному договору в загальному розмірі 18940 грн. 51 коп., ці обставини встановлеено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2011 року у цивільній справі №2-1881/2011. Виходячи зі змісту мотивувальної частини рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2011 року у цивільній справі №2-1881/2011 дослівно зазначено: «Загальна сума заборгованості Віповідача, відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 21 лютого 2011 року за Кредитним договором становить 18940,51 грн., з яких: 1373,21 грн. - Заборгованість за кредитом; 5213,16 грн., - заборгованість по процентам за користування кредитом; 12354,14 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором». Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд приходить до висновку, що позивачем безпідставно пред'явлені вимоги до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по Кредитному договору №К3Н0R000021880 в сумі 28816,24 грн., оскільки на час виникнення цього спору строк дії договору сплинув, позивач скористався правом стягнення з позичальника заборгованості по кредитному договору, звернувшись з відповідним позовом до суду, за результатами розгляду якого Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення від 23 серпня 2011 року. В той же час чинним законодавством, яке регулює спірні відносини, не передбачено право кредитора вимагати від боржника сплату боргу після ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора та після спливу строку дії кредитного договору, оскільки у такий спосіб припиняються правовідносини сторін, які ґрунтуються на кредитному договорі. Надаючи оцінку вимогам позивача в частині визначення загального розміру заборгованості, суд враховує, що позивачем заявлено вимогу про стягнення загальної суми боргу за кредитом в розмірі 18940,51 грн., яка стягнута за рішенням суду, а відносно нарахованих відсотків в загальному розмірі 5213,16 грн. позивачем не надано належного розрахунку та не визначено період нарахування відсотків, що унеможливлює надати оцінку вимогам позивача в цій частині, оскільки в даному випадку нарахування відсотків має здійснюватись з дотриманням умов п. 2.6 Кредитного договору, яким визначено, що у випадку несвоєчасного погашення основного боргу по кредиту, позичальник зобов'язався сплачувати Банку подвійну відсоткову ставку по кредиту від суми залишку непогашеної заборгованості. Відсотки розраховуються виходячи із суми залишку заборгованості по простроченій сумі кредиту, з дня виникнення простроченої заборгованості. Виходячи з вставлених вище обставин, суд не убачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача пені відповідно до договору: у розмірі 12354,14 грн., оскільки в розрізі даного спору позикодавець має право скористатись лише одним можливим способом відновлення порушеного права - заявити вимогу про стягнення з позичальника процентів за договором позики за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, а не застосування штрафних фінансових санкцій, передбачених умовами кредитного договору, дія якого припинена. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов Публічного Акціонерного Товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed