Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Нечаєв В.В., звернулася до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про визнання припиненим права користування житлом. Своїх позовні вимоги мотивує тим, що з 01 травня 1993 року по 17 червня 2005 року дочка позивачки [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . В шлюбі в них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Після укладення шлюбу відповідач вселився у будинок позивачки як член сім`ї по [ADDRESS] , власником якого був чоловік позивачки [PERSON] 17 червня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Після смерті власника будинку [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] і на підставі рішення Виноградівського районного суду від 16.10.2020 року по справі № 299/2857/20 право власності на вищевказаний будинок визнано за позивачкою. Колишній зять позивачки - відповідач по справі [PERSON] , після розірвання шлюбу продовжив і надалі проживати у даному будинку, відмовляється добровільно виселитись, зловживає алкогольними напоями, систематично вчиняє сварки, домашнє насильство, погрожує фізичною розправою. У зв`язку з наведеним, позивачка, посилаючись на положення статтей 71, 72 ЖК УРСР, статті 384, 391, 405 ЦК України та правові висновки Верховного Суду України просить: визнати припиненим право відповідача на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та виселити його із даного будинку; стягнути з відповідача судовий збір. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилася, однак представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Відповідач будучи належним чином, своєчасно повідомленим про день, час та місце розгляду справи в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з невідомих суду причин в судове засідання не з"явився і від нього не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки. Відзив на позов відповідач не подав. У відповідності до порядку, встановленого ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд, приймаючи до уваги, що позивач не заперечує щодо такого вирішення справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява є підставною та підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивачка в своїй заяві. У відповідності до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону (ч.1 ст. 319 ЦК України). Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). Право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном передбачено ст.391 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними спорудами за [ADDRESS] . Право власності на вказаний житловий будинок позивачка набула на підставі рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 16.10.2020 року по справі № 299/2857/20. В даному житловому приміщенні значиться зареєстрованим та проживає колишній чоловік дочки позивачки [PERSON] - відповідач [PERSON] . З відповідачем дочка позивачки перебувала в зареєстрованому шлюбі з 01 травня 1993 року. За час шлюбу у них народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Після укладення даного шлюбу відповідач вселився у будинок позивачки, як член її сім`ї. Власником вказаного житлового будинку тоді був чоловік позивачки [PERSON] , який помер [INFO] . Шлюб між дочкою позивачки [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано 17 червня 2005 року, що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 17 червня 2005 року. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у будинку позивачки та відмовляється добровільно виселитись. З листа Виноградівського ВП Берігівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 20.11.2020 року за № 9525/106/27/2-200 встановлено, що відповідач [PERSON] , мешканець [ADDRESS] вчиняє відносно колишньої дружини [PERSON] домашнє насильство. Станом на 20.11.2020 року в журналі Єдиного обліку звернень та повідомлень Виноградівського ВП були прийняті рішення (зроблено відповідні висновки, складено адміністративні протоколи, які скеровані до суду). Проживання відповідача у житловому будинку належному позивачці порушує право останньої передбачене ст. 317 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном. Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4). Відповідач перешкоджає позивачці користуватися своїм майно, без жодних на те законних підстав займає належне їй житлове приміщення, обмежуючи її право користування. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 від 13.10.2020 встновленонаступне. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його, сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідачу [PERSON] право на користування житловим приміщенням було надано відповідно до ст. 405 ЦК України - члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. На даний момент відповідач не входить до складу сім`ї позивачки, тобто обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту припинена, окрім того є інші істотні обставини: неможливість проживання за однією адресою через поведінку відповідача, який зловживає спиртними напоями, допускає домашнє насильство та наявність необхідності використання займаного приміщення для проживання власника будинку і членів його сім`ї. З моменту розірвання шлюбу дочки позивачки та відповідача сімейні відносини з відповідачем були припинені, а тому і його право на користування житлом втрачено. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК УPCP виселення із найманого жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч.1, 3 ст.116 ЖК УPCP, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Факт негативної поведінки з боку відповідача відносно позивачки та членів її сім`ї підтверджується матеріалами справи. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в межах даного спору має місце порушення прав власника житлового будинку, яким є позивачка по справі, що полягає в обмеженні її прав щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Проживаючи в будинку позивачки, відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні власним житлом, а тому підлягає виселенню з вказаного будинку. Якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивачка [PERSON] правомірно вимагає визнання припиненим права відповідача [PERSON] на користування житловим приміщенням - житловим будинком, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та виселити його із даного будинку. За встановлених судом обставин позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивачка сплатила 840 грн 80 коп. судового збору, а відтак, з урахуванням вищенаведеного понесені позивачкою судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved