Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, згідно якої просить суд визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] , оскільки він більше 7 років не з"являється в ньому, самоусунувся від питань щодо утримання вказаного будинку. В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить про їх задоволення. В судове засідання відповідач не з`явився, був належно повідомлений про дату, час і місце слухання справи через оголошення в пресі, тому суд, у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. За положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Положеннями ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується даними договору купівлі-продажу, посвідченого Білявською Т.П., державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори Миколаївської області 17 червня 2003 року(а.с.8) та витягом про держану реєстрацію права власності на нерухоме майно №965045, виданого Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 10 липня 2003 року (а.с.9). Встановлено, що шлюб між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було розірвано 11 травня 2010 року, що підтверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого відділом РАЦС Кривоозерського РУЮ Миколаївської області(а.с.7). Згідно довідки №3829, виданої виконкомом Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області 12 грудня 2018 року(а.с.12) місце проживання [PERSON] , [INFO] , зареєстроване в [ADDRESS] , але з лютого 2010 року за вказаною адресою він не проживає. Факт непроживання відповідача з [PERSON] , [INFO] , у спірному житлі підтверджуються також даними актів, складених депутатом Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області від 10 січня 2018 року, 05 березня 2018 року, 14 травня 2018 року, 11 липня 2018 року, 20 вересня 2018 року, 11 грудня 2018 року (а.с.14-19). Відповідно до положень ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Належні та допустимі докази на підтвердження поважних причин непроживання відповідача у спірному житловому будинку з лютого 2010 року, відсутні. Враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутній за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, місце проживання позивачу невідомо, тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ст.141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути в відповідача на користь позивача судові витрати понесені на оплату судового збору за подання позову до суду.

Outcome: approved