Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-09 00:00:00

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 14 березня 2016 року позовні вимоги задоволені. Визнано недійсним кредитний договір № HAXRRX55460272 від 09.03.2007 року, укладений між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк). Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк на користь держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. Не погоджуючись з зазначеним рішенням ПАТКБ «Приват Банк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що рішення є незаконним, ухваленим за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, висновки суду є недоведеними. Не було належним чином досліджено кредитний договір, який є предметом спору та докази отримання кредитних коштів позивачем. Суд дійшов передчасного висновку про те, що кредитний договір від 09.03.2007 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки суд виходив виключно з висновку експертизи, не оцінивши його у сукупності з іншими доказами. Суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення питання і постановлення незаконного рішення у справі. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позову і визнаучи кредитний договір недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №127 від 10.02.2016 року, проведеної КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3», [PERSON] в період часу, який відноситься до підписання кредитного договору 9 березня 2007 року виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу в формі шизофренії параноїдної і за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З таким висновком суду колегія суддів не погоджується з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є- ПАТ КБ «ПриватБанк 09 березня 2007 року укладено кредитний договір № HAXRRX55460272 з кредитним лімітом 5568 грн. 00 коп. строком на 24 місяці з 9 березня 2007 року по 6 березня 2009 року. 22 квітня 2015 року [PERSON] звернулась з позовом в якому просить визнати кредитний договір недійсним, посилаючись на те, що вона 9 березня 2007 року на час укладення кредитного договору знаходилась в такому стані, що не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними у зв"язку з тимчасовим психічним розладом. На підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надала висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №127 від 10.02.2016 року, проведеної КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3» згідно якому [PERSON] в період часу, який відноситься до підписання кредитного договору 9 березня 2007 року виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу в формі шизофренії параноїдної і за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно п.16 Постанови Пленуму ВС України " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 N 9 правила статті 225 ЦК ( 435-15 ) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК ( 1618-15 ) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Висновок експертизи є єдиним наданим позивачем доказом, який судова колегія не вважає переконливим, оскільки його мотивувальна частина не містить обгрунтування висновку фахівців на підставі чого вони дійшли висновку майже через 10 років, що саме 9 березня 2007 року позивач за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Зі змісту висновку, вбачається , що 27 лютого 2007 року позивач була виписана з лікарні в задовільному стані і лише 23 травня 2007 року знову звернулась до лікарні. Тобто, Договір було укладено через тиждень після одуження. Інших доказів того, що позивач 9 березня 2007 року за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними суду не надано. Дійсно позивач з 2004 року має психічне захворювання. За медичною допомогою позивач зверталась один раз в 2004 році, двічі в 2007 році, потім один раз на рік протягом 2011-2014 років, що свідчить про періодичність загострення хвороби у позивача. Спочатку один раз в 3-4 роки і тільки починаючи з 2011 року один раз на рік. Як вбачається зі змісту Кредитного договору і не заперечувалось представником позивача [PERSON] в суді, на час укладення договору в березні 2007 року позивач працювала провізором в аптеці №305. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному , об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Отже, судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позову є помилковим, оскільки суд вважав обставини встановленими тоді як вони є недоведеними. Відповідно до п.2 ,п.4 ч.1 , ч.3 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими і порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Outcome: dismissed