Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача. Позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] про розподіл майна подружжя. В судовому засіданні, позивач просив позов задовольнити. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25 червня 2020 року. Під час шлюбу за спільні грошові кошти ними був побудований житловий будинок за [ADDRESS] . Право власності на відповідне нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] . Враховуючи викладене , а також приписи діючого законодавства , просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що добровільно розділити спільне майно вони не можуть. Адвокат з боку позивача [PERSON] , позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.. Відповідач: [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Зазначила ,що дійсно перебувала з позивачем у шлюбі. Під час переьування у шлюбі їй була надана земельна ділянка на якій вони побудували будинок. Але зазначила ,що будинок в своєї більшості був побудований на гроші її батьків , враховуючи той факт ,що вони не мали такого доходу , щоб будувати за свій рахунок. Прохала це врахувати при винесені рішення та визнати за позивачем права власності на 1/3 частину вказаного нерухомого майноа Заяви, клопотання та інші процесуальні дії по справі. 16 лютого 2021 року після усунення недоліків позивачем вказаних в ухвалі суду, та отримання довідки про місце реєстрації, проживання (перебування) відповідача, постановлена ухвала про відкриття провадження та розгляд справи за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання на 15 березня 2021 року. Також відповідачу наданий строк для подання відзиву на позовні вимоги. Позивач та адвокат з боку позивача [PERSON] позовні вимоги просили задовольнити у повному обсязі. Відповідач: [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнала частково. В матеріалах справи міститься заперечення на позовні вимоги позивача. Суд , заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, вважає що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 29 серпня 1987 року перебували в зареєстрованому шлюбі, про що складено актовий запис №4 Безм`ятежненською сільською радою Шевченківського району Харківської області. Відповідно рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). Під час шлюбу перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] здійснено будівництва житлового будинку [ADDRESS] . Даний житловий будинок був закінчений та введений в експлуатацію на підставі рішення Шевченківської селищної ради Харківської області №113 від 31 жовтня 2012 року, дане стверджується технічним паспортом виготовленим Шевченківським БТІ 03 вересня 2012 року (а.с.51-54). 15 листопада 2012 року Виконавчим комітетом Шевченківської селищної ради Харківської області [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житловий будинок та за нею було зареєстровано право власності на зазначений вище житловий будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.49-50, 55). Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми. Відповідно до ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частинами 1,2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"№від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21. грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейцного кодексу України . Як передбаченост.355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідност.356 Цивільного кодексу України,власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у справі власності є спільною частковою власністю. Відповідно дост.357 Цивільного кодексу України,частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідност.358 Цивільного кодексу України,право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. З наданих в судовому засіданні пояснень сторін вбачається,що спірне майно побудовано в період шлюбу за спільні гроші. Посилання відповідача на те , що її батьки вклали більше грошей в будівництво належними та допустимими доказами не підтверджено. Наявна у позивача ощадна книжка , відповідно до якої вона зазначає ,що мала 2000 рублів до укладання шлюбу , і які вона витратила на придбання будівельних матеріалів не може свідчити ,що частка позивача зменшилась до розміру 1/3 частини. Як передбачено ч.1, 3 ст.368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оцінивши надані докази у їх сукупності , надавши їм належну правову оцінку , суд дійшов висновку , що позовні вимоги [PERSON] є доведеними та такими ,що підлягають задоволенню. Судові витрати. Враховуючи що питання щодо розподілу судових витрат позивачем не ставилось, понесені судові витрати суд залишає за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved