Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача, у якій просив визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 26.10. 2018 року № 1779 про звернення стягнення на домоволодіння, що у [ADDRESS] таким, що не підлягає до виконання. Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.08.2006 він та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач - АТ КБ «ПриватБанк», був укладений кредитний договір № 34 КD, у відповідності до якого Банк видав йому кредит в сумі 150000 грн. на строк до 15. 08. 2011. За користування вказаним кредитом він зобов`язувався сплачувати Банку 20 % річних. Для забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором, цього ж дня був укладений, а 19.08.2006 посвідчений договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS] . 26.10.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинений виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі за №1779 про звернення стягнення на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за вищезазначеною адресою, що належать йому на праві власності, та задоволення вимог стягувача на суму 1164064 грн. 89 коп., (один мільйон сто шістдесят чотири тисячі шістдесят чотири) гривні 89 копійок, які складаються із: заборгованості за кредитом - 103 703,98 грн.; заборгованості за відсотками 380209, 32 грн., пені 676651, 59 грн., та витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису 3500 грн. Строк, за який проводиться стягнення - одинадцять років одинадцять місяців двадцять вісім днів, а саме з 18.08.2006 по 15. 08. 2018. На час вчинення виконавчого напису, у розпорядженні приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. не було усіх необхідних документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, а також нотаріусом не були дотримані вимоги законодавства, яке регулює порядок вчинення виконавчих написів на документах, які свідчать про безспірність заборгованості, тому виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 26. 10. 2018 є таким, що не підлягає до виконання. У судове засідання сторони не прибули. Від представника позивача адвоката Родікова І.С. до суду надійшла заява, у якій він просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує повністю. Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи свою позицію, окрім іншого тим, що як вбачається з позовної заяви, жодних розрахунків або доказів невідповідності чи відсутності боргу перед Банком не надається. Той факт, що позивач не спростовує наявність заборгованості вже є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи. Договір, укладений між сторонами, досі чинний, оскільки не був припинений у зв`язку з п.9.6. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору, а отже в кредитора виникає право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь який час, це право виникає до тих пір доки договір є чинним. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ст.247 ч.2 ЦПК України). Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. У ч.ч.1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору №34 KD (а.с. 6-7), укладеного між сторонами, Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит шляхом видачі готівки через касу Банку, в межах сум, обумовлених п.1.1. даного договору (150 000, 00 гривень), а також за умовою виконання Позичальником зобов`язань, передбачених п.2.2.7. даного договору. Кредит надається на наступні цілі: придбання основних засобів . Термін повного погашення кредиту «15» серпня 2011 року включно. Факт виконання Банком своїх зобов`язань, щодо передачі грошових коштів Позичальнику у строки та розмірі, передбачених у договорі, позивачем не заперечувався. З метою забезпечення виконання зобов`язань по вказаному договору додатково було укладено договір іпотеки від 18.08.2006 (а.с. 8-9), відповідно до умов якого, [PERSON] передав в іпотеку Банку житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку, на якій цей будинок розташований. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в Постанові у справі № 320/7932/16-ц від 06.05.2020. 26.10.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис за реєстровим номером 1779 (а.с.10), про звернення стягнення на нерухоме майно - домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що належать на праві власності [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, запропоновано задовольнити вимоги Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» шляхом перерахунку коштів на рахунок № [NUMBER] в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі: - заборгованість за кредитом 103 703, 98 гривень; заборгованість за відсотками 380 209, 32 гривня; пеня 676 651, 59 гривень; та сума плати за вчинення виконавчого напису складає 3 500,00 гривень. Строк, за який провадиться стягнення з 18.08.2006 по 15.08.2018. Позивач посилається на незаконність оскаржуваного напису, вчиненого нотаріусом, вказуючи на необґрунтованість заборгованості, а також на те, що нотаріус вчиняючи виконавчий напис не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суму боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом та пені у виконавчому написі зроблено банком одноособово без урахування думки та позиції позичальника, та не відповідає дійсній сумі заборгованості. Окрім цього, нотаріус не врахував строк пред`явлення даних вимог та період нарахування сум. Відповідно до виконавчого напису нотаріус вказав строк за який проводиться стягнення одинадцять років одинадцять місяців двадцять вісім днів, а саме з 18.08.2006 по 15.08.2018, однак право вимоги в ПАТ КБ «Приватбанк» виникло з 15.08.2011, тому сплинув строк щодо стягнення пені та заборгованості за відсотками. Нотаріусом не взято до уваги наявність рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11.03.2010, яке набрало законної сили, що свідчить про наявність спору між сторонами. Суд погоджується з таким твердженням позивача, оскільки з наданих суду документів неможливо встановити, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі та чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем. Верховний Суд у постанові від 10.10.2018 р. у справі № 405/1015/17 констатував таке: «Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого". Судом також встановлено, що відповідно до рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11.03.2021 (а.с. 11-12), яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] було задоволено та вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, загальною площею 306,60 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПриватБанку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №34КD від 18 серпня 2006 року в розмірі 133007,94 гривні. Окрім цього, суд бере до уваги, що згідно з довідкою від 01.12.2020, виданою АТ КБ «ПриватБанк», [PERSON] станом на 01.12.2020 заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» немає (а.с.15). Таким чином, мало місце звернення відповідача до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов про що було задоволено, а також встановлено, що [PERSON] станом на 01.12.2020 заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» немає, що у свою чергу свідчить про наявність спору про право. Отже, заборгованість за кредитом, щодо якої вже відбувався судовий розгляд і вона була стягнута на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, не може вважатись безспірною і вона не може бути повторно стягнута, цього разу за виконавчим написом. З урахуванням того, що відповідачем не подано до суду належних та достовірних доказів щодо спростування доводів позивача, суд прийшов до висновку, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса було вчинено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки суд встановив відсутність обов`язкової умови вчинення нотаріусом виконавчого напису безспірності заборгованості. Разом з\~тим,\~відповідно до\~правового висновку,\~висловленого Великою\~Палатою Верховного\~Суду у\~постановах:\~від 28\~березня 2018\~року у\~справі №\~444/9519/12,\~провадження №\~14-10цс18,\~від 04\~липня 2018\~року у\~справі №\~310/11534/13-ц,\~провадження №\~4-154цс18,\~від 31\~жовтня 2018\~року у\~справі №\~202/4494/16-ц,\~провадження №\~14-318цс18,\~після спливу\~визначеного договором\~строку кредитування\~право кредитодавця\~нараховувати передбачені\~договором проценти\~за кредитом\~припиняється.У справі № 2-2442/12 ВС зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги. Відповідно до укладеного договору, термін повного погашення кредиту 15 серпня 2011 року включно. За таких обставин право вимоги у кредитора, тобто Банку, виникло з 16 серпня 2011 року, відповідно оспорюваний виконавчий напис нотаріуса від 26.10.2018, вчинений з пропуском строку, в межах якого він міг бути вчинений. З урахуванням встановлених обставин, з огляду на недотримання умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника та умови щодо вчинення виконавчого напису у межах встановленого строку, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які слід задоволити, визнавши оспорюваний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останій відносить сплату судового збору за подання позову в розмірі 908 гривень, про що свідчить відповідна квитанція (а.с.16). Таким чином, враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 908 гривень понесених ним витрат на сплату судового збору.

Outcome: approved