Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

покликаючись на те, що через неузгодженість між сторонами по справі - співвласників будинку меж земельної ділянки для його обслуговування, позивач у поданій до суду 23 жовтня 2014 року позовній заяві, вимги по якій були уточнені, просить визнати за нею право власності на 27/100 земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва по [ADDRESS], яка прилягає до її частки в домоволодінні. Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання позивач не з»явився, про причини неявки суд не повідомив. Зважаючи, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати її особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за її відсутності з участю її представника. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. Просить виділити позивачу частину земельної ділянки по першому варіанту розподілу згідно висновку експертизи, оскільки він є більш зручним для обслуговування, дає можливість зробити прибудову чи переобладнання, зменшує можливість конфліктів сторін, оскільки по другому варіанту наявність межі земельної ділянки відповідача за менш ніж 3 метри до вікон частини будинку позивача може провокувати такі спори. Третій варіант будинку не підходить жодній з сторін. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме 1 000 судового збору при подачі позову, 122 грн. 60 коп. за подачу заяви про забезпечення доказів по справі, 3 000 грн. - вартість експертизи, яка складається з 1 500 грн. як безпосередня її вартість та 1 500 грн. за проведення топографічної зйомки, без якої проведення експертизи є неможливим. Відповідач позов визнає частково, просить розділити земельну ділянку по другому варіанту розподілу, оскільки вона знаходиться в центрі села, має правильну геометричну форму і розділення її по першому варіанту є нераціональним. Щодо судових витрат, то просить покласти їх на обох сторін порівну. Його представник, погоджуючись з думкою свого довірителя, вважає, що він не повинен відшкодовувати вартість топографічної зйомки, оскільки вона безпосередньо не входить у вартість експертизи, крім того, позивачем зайво сплачені кошти в прибуток держави. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, з"ясувавши обставини та дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою. Предметом даного спору є об'єкт нерухомого майна - земельна ділянка для індивідуального житлового будівництва по [ADDRESS]. Суть позову полягає у виділі частки з спільного часткової власності. Судом встановлено, що позивач згідно рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 29 липня 2014 року є власником 27/100 житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] Спірна земельна ділянка площею 0.18 га для індивідуального житлового будівництва оформлена на відповідача відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 03 червня 1997 року, виданого Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області, її вартість становить 60 804 грн. 00 коп. За результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи експертом Сайком С.Л. надано висновок №160301/2 ЗО від 11 березня 2016 року, з якого вбачається, що поділ земельної ділянки в натурі можливий по трьох варіантах, оскільки кожній із сторін можуть бути виділено частини, які відповідають їх часткам в спільній частковій власності, разом з тим частина земельної ділянки площею 18 кв.м залишається у спільному користуванні сторін, так як приміщення позивача 1-11, яке знаходиться на мансардному поверсі, має накладення на приміщення відповідача 1-8 на першому поверсі. Дані факти визнаються сторонами і не підлягають доказуванню. Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розглдяі цивільних справ» вказано, що відповідно до положень ст.ст.81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст.ст.120 ЗК, 377 ЦКУкраїни. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.367 ЦК України та ст.88 ЗК України поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов'язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Поява нового власника і нового (видозміненного) об»єкта права власності обумовлює необхідність державної реєстрації такого договору. Однак якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити виділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про виділ спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що правовідносини сторін регулюються вказаною нормою. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України, ст..152 ЗК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України. Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою з урахуванням інтересів усіх її учасників, за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Аналогічні вимоги вказані і в п.п.1, 4 ст.88 ЗК України щодо земельної ділянки. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у ст.ст.364, 367 ЦК України, як способи її реалізації. Визначальним для виділу частки в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування земельною ділянкою, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки відповідно до часток співвласників. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі №6-12цс13, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Вищевказаною Постановою Пленуму ВСУ встановлено, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я, враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. Суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Ч.1 ст.364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди призначенню майна. Згідно ч.3 ст.88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати належної йому частки із складу земельної ділянки. Не має сумнівів, що вказана земельна ділянка належить лише сторонам на праві спільної часткової власності. З висновку судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що фактичний виділ земельної ділянки в натурі з технічної точки зору можливий, запропоновані три можливі варіанти. Висновок містить докладний опис проведеного експертом досліджень та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань. Оцінивши висновок відповідно до ст.212 ЦПК України, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновків чи суперечливість його іншим матеріалам справи. Висновок експерта сумніву у суду не викликає, сторони його не оспорювали, тому його слід вважати належним та допустимим доказом у справі. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Сторони не дійшли згоди щодо порядку володіння й користування майном, яке є їх спільною частковою власністю, а відтак реальний розподіл спірного майна можливий згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи. Враховуючи побажання позивача, суд вважає, що є законні підстави виділити частину земельної ділянки за її бажанням по першому варіанту поділу, визначеному висновком експерта. У зв»язку із задоволенням позову з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору у належному до сплати розмірі, вартості проведеної експертизи, яка, на думку суду, включає в себе і вартість проведеної топографічної зйомки як її частини (551.20+122.80+3 000=3 674.00). У зв'язку із диспозитивністю цивільного процесу суд не вирішує питання щодо відшкодування зайве сплачених судових витрат у виді судового збору, оскільки така вимога позивачем не заявлялася. Також діючим законодавством комісійні витрати банку не відносяться до судових витрат, які підлягають відшкодуванню. З огляду на викладене, на підставі ст.364, 377 ЦК України, п.г ст.87, ч.ч.1, 3, 4 ст.88, ч.4 ст.120, ст.152 ЗК України,

Outcome: approved