Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач просить: визнати, що поширені відповідачем відомості та інформація, що [PERSON] вчинив злочин, побив її кота, не відповідають дійсності та принижують його честь, гідність та ділову репутацію; зобов`язати відповідача припинити неправомірні дії (наклепи, образи, публікації тощо) щодо приниження його честі, гідності та ділової репутації; зобов`язати відповідача видалити опубліковану нею неправдиву інформацію та відомості, що [PERSON] побив її кота та іншу розміщену інформацію щодо нього в мережі Інтернет та інших джерелах, зокрема в мережі «Фейсбук» (Facebook), на сайті «[INFO]», оскільки вказана інформаціє є доступною на час розгляду справи і надалі поширюється серед користувачів мережі Інтернет та соціальних мереж; стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 гривень. В обґрунтування зазначив, що по сусідству з ним проживає відповідач по справі, з якою у нього виникли неприязні відносини, постійно ініціюються конфліктні ситуації, вона образливо висловлюється на його адресу, погрожує йому. Так, [INFO] вона виклала недостовірну інформацію щодо нього в мережі «Фейсбук» та на сайті «[INFO]», а також інших соціальних мережах, щодо побиття нібито ним її кота, в зв`язку з чим обізвала його чудовиськом, нелюдом, потворою, зазначила його дані та виклала його фото, фактично здійснювалось підбурювання зареєстрованих у соцмережі осіб на те, щоб з ним розібралися. Також нею було подано заяву до поліції щодо цього факту. Він, як особа з інвалідністю 2 групи, особа похилого віку, учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, який має безліч хвороб, фізичні обмеження, навіть не міг так знущатися над твариною. Вважає, що своїми діями відповідач опорочила його честь та ім`я, фактично вчинила відносно нього насильницькі дії, направлені на погіршення його здоров`я, внаслідок чого він почувається тривожно, побоюється зайвий раз вийти зі свого будинку. Також після ознайомлення з неправдивою інформацією в нього погіршився стан здоров`я, він перебував на стаціонарному лікуванні з 17.02.2021 р. по 03.03.2021 р. в неврологічному відділенні. Вказує, що внаслідок поширення інформації йому була завдана моральна шкода, що полягає у перенесених душевних і фізичних стражданнях, він сильно переживав, не спав ночами, хвилювався, його спокій було порушено і тривалий час відновлено не буде. Посилається на порушення його особистих немайнових прав на повагу до гідності та честі та на недоторканість ділової репутації (а.с. 1-4). 21.07.2021 р. відповідачем було подано до суду відзив на позов, в якому вона зазначила, що в мережі «Фейсбук» у неї немає верифікованої сторінки, тобто неможливо стверджувати, що саме відповідач здійснила публікацію. Вважає, що без посилання на первинну публікацію в мережі інтернет, роздруківки на паперовому носії можуть бути сфальсифіковані, оскільки на даний час їх неможливо перевірити. Щодо публікації на сайті « [INFO] », то можливо позивач помилився і публікація була у групі соцмережі «Фейсбук» з аналогічною назвою, то там відповідач не є адміністратором та не могла самостійно розмістити жодної публікації, а подання відповідачем заяви до поліції не заборонено законом. Вважає, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки не встановлено, що саме відповідач є власником сторінки у мережі «Фейсбук», на якій ніби-то була здійснена публікація, зазначена позивачем. Після пошуку в мережі «Фейсбук» за прізвищем та ім`ям відповідача було знайдено більше 300 сторінок. Посилається на те, що інформація, наведена у позовній заяві базується не на доказах, а на припущеннях. Позивач не підтвердив жодним доказом та не довів факт реального заподіяння йому моральної шкоди, тобто відсутні підстави для виникнення обґрунтованого припущення щодо її наявності. Вказала, що чинним законодавством України передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Так, єдина публікація, яку вдалося знайти в мережі інтернет, схожу по опису на зазначену у позовній заяві, не містить повних даних позивача і має оціночне судження. У разі, якщо позивач вважає, що оціночні судження, поширені в мережі «Фейсбук», принижують його гідність, честь і ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, він вправі скористатись своїм правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Тому в позові просила відмовити (а.с. 50-53). Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити (а.с. 80). Представник відповідача просила розглянути справу за відсутності її та відповідача, проти позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні (а.с. 81). Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. З наданих позивачем роздруківок на паперовому носії, встановлено, що в групі «[INFO]», «[INFO]» в соціальній мережі «Фейсбук» було розміщено від імені « [PERSON] » публікації, зі змісту яких, зокрема, вбачається, що [INFO] це чудовисько [PERSON] побив кота до півсмерті, цьому «извергу» не сподобалося, що кіт ходить у нього по дворі, вони докладуть всіх зусиль, щоб покарати, будьте уважні, бо сьогодні тварина, а завтра дитина безпорадна. Цю публікацію було прокоментовано багатьма користувачами мережі інтернет, коментарями різноманітного змісту, в тому числі негативного. Також було викладено фото позивача (а.с. 5-19). Згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07.02.2021 р., [PERSON] звернулася до відділу поліції з заявою, в якій просила вжити заходів впливу до її сусіда [PERSON] , який [INFO] близько 19.00 год. побив її кота (а.с. 73). Дану заяву було розглянуто та за результатами її розгляду було складено довідку від 08.02.2021 р., в якій зазначено, що [PERSON] з пояснень її чоловіка стало відомо, що близько 19.00 год. [INFO] коли він проводжав свого знайомого, він почув крики тварини, схожі на кота, після чого їх кіт прийшов додому з травмами задніх лап. Вони припустили, що тілесні ушкодження коту міг спричинити їх сусід [PERSON] , з яким у них склалися неприязні відносини. [PERSON] пояснив, що у нього з родиною [PERSON] дійсно вже протягом тривалого часу склалися неприязні відносини, однак їх домашнього кота в той день він не бачив, тілесних ушкоджень йому не спричиняв. Згідно довідки ветеринара від 07.02.2021 р. кіт отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому задньої лівої лапи. В ході перевірки прямих свідків, які б підтверджували версію родини [PERSON] , виявити не виявилось можливим. Приймаючи до уваги, що в ході перевірки не було здобуто достатніх даних, які б вказували на те, що тілесні ушкодження домашній тварині було завдано протиправними діями людини, а не навпаки, вона їх могла отримати під час природної взаємодії з іншими видами тварин чи собі подібних, підстав для прийняття рішення про внесення відповідних відомостей до ЄРДР було отримано недостатньо. Разом з вказаною довідкою суду було надано письмові пояснення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також довідку приватної ветеринарної лікарні «Друг» від 07.02.2021 р. (а.с. 72, 74-77). Згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 23.04.2021 р., [PERSON] звернулася до відділу поліції з заявою, в якій просила вжити заходів до її сусіда [PERSON] , мешканця смт. Андріївка, який [INFO] на її думку забив її кота на території свого домоволодіння, пошкодивши йому лапи, свідком чого являється [PERSON] (а.с. 69). Дану заяву було розглянуто та за результатами її розгляду було складено довідку від 27.04.2021 р., в якій зазначено, що в ході перевірки було встановлено, що [INFO] [PERSON] дізналась від свого чоловіка, що близько 19.00 год. цього дня, коли він проводжав свого знайомого, він почув крики тварини, схожі на кота, після чого їх кіт прийшов додому з травмами задніх лап. Вони припустили, що тілесні ушкодження коту міг спричинити їх сусід [PERSON] , з яким у них склалися неприязні відносини. [PERSON] пояснив, що у нього з родиною [PERSON] дійсно вже протягом тривалого часу склалися неприязні відносини, однак їх домашнього кота в той день він не бачив, тілесних ушкоджень йому не спричиняв. Згідно довідки ветеринара від 07.02.2021 р. кіт отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому задньої лівої лапи. В ході перевірки фактів, які б свідчили, що саме [PERSON] або інша особа могла спричинити тілесні ушкодження коту, не здобуто, прямих свідків події не встановлено. Тому було прийнято рішення про припинення подальшого розгляду заяви та списання матеріалів до справи згідно із ЗУ «Про звернення громадян». Разом з вказаною довідкою суду було надано повідомлення про результати розгляду заяви від 23.04.2021 р., письмові пояснення [PERSON] та пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілої [PERSON] від 23.04.2021 р. (а.с. 66-68, 70, 71). Згідно відповіді ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області 22.02.2021 р. [PERSON] було повідомлено, що його звернення від 16.02.2021 р. було ретельно розглянуто та проведено заходи первинної перевірки, в ході якої було встановлено, що 07.02.2021 р. [PERSON] звернулась до відділу поліції з заявою про те, що [INFO] о 19.00 год. на її думку він спричинив тілесні ушкодження її коту. Однак під час розгляду заяви достовірних даних про те, що саме [PERSON] спричинив тілесні ушкодження коту здобуто не було. В своєму зверненні [PERSON] вказав, що [INFO] [PERSON] зробила публікацію в соціальній мережі «Фейсбук», в якій виклала інформацію, що він побив її кота, також виклала його фотографію, вказав, що своїми діями вона зганьбила його честь та гідність. В результаті було прийнято рішення про припинення подальшого розгляду заяви та було рекомендовано звернутися до суду в приватному порядку для вирішення питання по суті (а.с. 20). Як вбачається з наданої позивачем медичної документації, він 15.02.2021 р. звертався до невропатолога та в період з 17.02.2021 р. по 03.03.2021 р. перебував на лікуванні в неврологічному відділенні ОКСДРЗН (а.с. 21-25). За нормами ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ч. 1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України). За змістом ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. Згідно положень ч. 1 ст. 277 ЦК України, спростуванню підлягає недостовірна інформація. Нормами ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право». Визначення поняття «недостовірна інформація» дано у п. 15 вказаної Постанова № 1, якою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто: містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, предметом доказування у справах про захист честі, гідності та ділової репутації особи є доведення суду наявності в сукупності всіх зазначених обставин, а відповідно і складу правопорушення у діях відповідача, що дає підстави для задоволення позову. Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову. Згідно роз`яснень, наведених в пункті 18 вищевказаної Постанови Пленуму, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Такою особою позивач вважає відповідача. Однак, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»: належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Власником веб-сайту є володілець облікового запису, який встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу (Закон України "Про авторське і суміжні права"). У пункті 6.5 постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У відзиві на позовну заяву відповідач стверджувала, що вона не має жодного відношення до вказаних позивачем публікацій в Інтернеті щодо нього, а тому вважала безпідставним звернення до неї, як до належного відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме, те, що оспорювана інформація була розповсюджена саме відповідачем. З доданих до матеріалів справи доказів не можливо достовірно встановити, хто є автором поширеної інформації та хто є власником сторінки у мережі Фейсбук, що в свою чергу унеможливлює установлення належності відповідача. Клопотань про витребування даних про власника веб-сайту позивач не заявляв, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). До того ж, надані позивачем роздруківки із сторінок в соціальній мережі не є підтвердженням ідентифікації особи та у розумінні ст. 78 ЦПК України не є допустимими доказами, оскільки їх дійсність неможливо перевірити. У зазначених соціальних мережах кожна особа може створити сторінку під будь-яким іменем, а позивачем не надано жодних доказів того, що вказана інформація поширена саме відповідачем, яка факт її розміщення заперечує, що зумовлює порушення позивачем свого обов`язку щодо доказування обставин, на які він посилається. Звернення відповідача до відділу поліції з заявою про вчинене кримінальне правопорушення, яке на її думку міг вчинити [PERSON] , є її правом, та не може доводити факт публікації такої інформації також в мережі Інтернет. Отже, всупереч вищезазначеним нормам, позивачем не доведено факт причетності відповідача до розміщення інформації, що є фактично його припущенням. З вказаних підстав, позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки не доведено, що вони пред`явленні до належного відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, а позивач звільнений від сплати судового збору, він компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed