Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення. Свої вимоги мотивувала тим, що є власником квартири [ADDRESS] . У спірній квартирі проживають відповідачі: [PERSON] - її син, [PERSON] - дружина сина, [PERSON] , [PERSON] - доньки сина. Рішенням Апеляційного суду м. Києві від 07 лютого 2013 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року скасовано, ухвалене нове рішення наступного змісту: у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві, Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування відмовлено. Відповідно до довідки житлово-будівельного кооперативу «Сатурн» відповідачі зареєстровані у спірній квартирі: [PERSON] - з 1990 року. Проте позивач згоди на проживання та реєстрацію відповідачів не надавала. Відповідачі продовжують порушувати права позивача шляхом перешкоджання користування та розпорядженням власним майном. Просить про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку строщеного позовного провадження. 19 лютого 2020 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] . Представник позивача [PERSON] підтримала позов. Додатково пояснила, що у 2010 році відповідачі без дозволу власника квартири зробили переобладнання. Син позивача та його дружина перешкоджають позивачу проживати у спірній квартирі, тому позивач змушена постійно звертатися до поліції. Відповідач [PERSON] не визнав позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві на позов та у заперечення на відповідь на відзив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] підтримав пояснення відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , позов не визнала. Пояснила, що з відповідачем [PERSON] - сином власника спірної квартири з 1993 року одружена та переїхала у спірну квартиру. Від шлюбу мають двох дітей [PERSON] та [PERSON] , які з дня народження проживають у спірній квартирі та зареєстровані. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомила. Представники третіх осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.7,8,9). Згідно довідки житлового кооперативу «Сатурн» у спірній квартирі зареєстровані відповідачі: син [PERSON] з 24 липня 1990 року, онука [PERSON] , [INFO] , з 15 квітня 2004 року, онука [PERSON] , [INFO] , з 25 листопада 2011 року (а.с. 18). Згідно письмової інформації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації відповідач [PERSON] знята з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-20). Згідно письмової інформації Дніпровського управління поліції Головного управління у м. Києві позивач неодноразово в період 2010-2017 роки зверталася до чергової частини з приводу протиправних дій та насильства у сім`ї за адресою проживання: [ADDRESS] (а.с.21-23). Позивач просить про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення. Підставою зазначено, що відповідачі проживають без законних підстав та порушують права позивача шляхом перешкоджання користування та розпорядженням власним майном На підтвердження позовних вимог позивач надала суду рішення Апеляційного суду м. Києві від 07 лютого 2013 року, яким рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року скасовано, ухвалене нове рішення наступного змісту. У задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] - онука (а.с. 10-13, 14-16). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач [PERSON] скористався своїм правом подачі відзиву до позову, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки відповідач та його неповнолітні доньки користуються спірною квартирою на законних підставах. Відповідачі не перешкоджають проживанню позивача у спірній квартирі. Відповідач [PERSON] за згодою позивача тимчасово зареєстрована у спірній квартирі. Відповідач [PERSON] на підтвердження відзиву надав суду письмову відповідь прокуратури Дніпровського району м. Києва, в якій вказано, що судом апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання права користування за [PERSON] та [PERSON] є такими, що не підлягають задоволенню оскільки зазначені особи користуються спірною житловою площею на законних підставах, [PERSON] був вселений до квартири [ADDRESS] як член сім`ї власника, а на вселення [PERSON] за приписами ст. 156 ЖК УРСР згоди власника квартири не потрібно, так як вона вселилася як неповнолітня дитина члена сім`ї власника, про що зазначено в мотивувальній частині рішення. [PERSON] , 1994 року народження, також вселилась в цю квартиру як неповнолітня дитина члена сім`ї власника та зареєстрована з 2008 року (а.с. 81-82). Позивач скористалася своїм правом подачі відповіді на відзив, у якій вказала, що відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі з 24 липня 1990 року, відповідач [PERSON] проживає в квартирі разом з чоловіком без реєстрації, позивач згоду на її постійне проживання не давала, відповідач не є членом сім`ї власника квартири, право на тимчасове проживання закінчилося 15 серпня 2011 року. Відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, зробив неможливим для позивача-його матері проживання в одній квартирі: заподіяв тілесні ушкодження позивачу, перешкоджав в користуванні квартиро, постійно вчиняє сварки. Відсутнє також право на проживання у спірній квартирі [PERSON] . Право проживання неповнолітньої дитини [PERSON] є похідним від права на проживання у спірному приміщенні її батька [PERSON] . Оскільки батько втрачає право на проживання в спірній квартирі внаслідок своєї неправомірної поведінки право на проживання втрачається у неповнолітній дитини. Позивачем на підтвердження відповіді на відзив надано суду постанову про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с.136), рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 січня 2013 року про вселення позивача у спірну квартиру (а.с.138-140). Відповідач [PERSON] скористався своїм правом подачі заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що в матеріалах справи відсутні докази систематичного порушення ним правил співжиття. Будь-якого насилля по відношенню до матері він не проявляв. Позивачем надано підтвердження цьому, а саме постанову про відмову в порушенні кримінальної справи. [PERSON] , хоч і не перебуває з позивачем у безпосередніх родинних зв`язках, але фактично проживає та веде спільне господарство з позивачем, зокрема, приймає участь у витратах на утримання житла, його ремонті, у спільному харчуванні, купівлі майна для спільного користування. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Представники третіх осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не скористалися своїм право подачі письмових пояснень щодо позову. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч.1 ст. 316 та ч.1 ст.317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.3 ст.116 цього кодексу, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . У спірній квартирі проживають та зареєстровані син [PERSON] з 24 липня 1990 року як член сім`ї, онука [PERSON] , [INFO] , з 15 квітня 2004 року, онука [PERSON] , [INFO] , з 25 листопада 2011 року. З огляду на встановлене зазначені особи користуються спірною житловою площею на законних підставах. При вирішенні питання про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо. Будь-яких належних та допустимих доказів порушення відповідачами правил співжитття позивачем не надано. У наданих позивачем доказах, які містяться в матеріалах справи, відсутні відомості щодо вжиття до відповідачів за порушення правил співжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідач [PERSON] проживає в квартирі разом з чоловіком - відповідачем по справі [PERSON] без реєстрації, право на тимчасове проживання закінчилося 15 серпня 2011 року. Позивач згоду на постійне проживання відповідача, яка не є членом сім`ї власника квартири, не давала. За встановлених обставин, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] , [PERSON] за участю третіх осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення задовольнити частково: позбавити [PERSON] , [INFO] , права користування житловим приміщенням, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . Усунути перешкоди у користуванні правом власності [PERSON] шляхом виселення [PERSON] з житлового приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] . В решті вимог відмовити. При поданні позовної заяви позивачем не сплачено судовий збір у розмірі 640 грн. 80 коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про стягнення з відповідача на користь держави судового збору у розмірі 320 грн. 40 коп.

Outcome: partial