Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про встановлення факту проживання однією сім'єю позивача та відповідача без реєстрації шлюбу, а саме за період з 03 липня 2001 року по 14 березня 2009 року, а також просив визнати транспортний засіб марки «Фіат», д.н.з. [NUMBER] (надалі по тексту - спірний автомобіль) спільною сумісною власністю позивача та відповідача, провівши його поділ в рівних частинах між сторонами. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.05.1995 року. Протягом перебування у шлюбі сторони проживали однією сім»єю 6 років, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет. З 03.07.2001 року було зареєстровано розірвання шлюбу, але по 2009 рік сторони продовжували проживати разом та підтримувати фактичні шлюбні відносини із усіма притаманними подружжю правами та обов»язками. Спочатку проживали в с.Мощун Київської області, а потім в квартирі в м.Києві. В подальшому в 2009 році шлюб було зареєстровано знову та в 2016 році рішенням суду шлюб було розірвано. Під час перебування в шлюбі в квітні 2007 року сторонами було придбано в автосалоні в кредит автомобіль із реєстрацією його на праві власності за відповідачкою. Враховуючи наведене, позивач із урахуванням вимог ст..ст.60,61, 74 СК України вважає вказане майно як таке, що придбане у шлюбі та є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу порівну між сторонами. Відповідач же в добровільному порядку поділити автомобіль не хоче, а вважає його своєю особистою власністю, а тому за захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду з цим позовом. В січні 2018 року до суду надійшов відзив на позов відповідачки, де остання вказала про те, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не узгоджуються із фактичними обставинами у справі. Зокрема, не оспорюючи обставини проживання з 1995 року з позивачем, відповідач зазначила про те, що вже з 2001 року вони не проживали як подружжя. Вона не проживала із позивачем, а він переслідував її постійно та ніколи не працював, свої кошти у придбання майна та спірного автомобіля він не вкладав. Автомобіль було придбано в 2007 році нею у кредит, який вона самотужки погасила, продавши будинок у селі Мар»янівка. Представник позивача направив до суду відповідь на відзив, де вказав про обґрунтованість позовних вимог та проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу із відповідачкою з 2001 по 2009 рік. Виплата по кредиту за автомобіль проводилась за рахунок спільних коштів сторін. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримавши свої письмові заперечення проти позову. Ухвалою суду від 17.11.2017 року у справі було призначено судове засідання за участю сторін. З 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України, ухвалою від 30.01.2018 року вирішив продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження. Вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За умовами п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка і жінки без шлюбу. Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо визнання права власності на спірний автомобіль, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Позивач, визначаючи зміст позовних вимог, просить, зокрема встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01 липня 2001 року по 14 березня 2009 року. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Разом з тим, відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень СК України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, яке відбулось 01.01.2004р. Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється. Враховуючи вище викладене, заявлені вимоги щодо встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01 березня 2002 року по 01 січня 2004 року підпадають під застосування норм Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), положеннями якого передбачена реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану. При цьому, зазначеним Кодексом не передбачалось право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Також, в частині щодо визнання факту проживання однією сім'єю позивача та відповідача за цей же та інший період з 01 січня 2004 року по 14 березня 2009 року суд вважає за необхідне відмовити, виходячи з наступного. Так, за умовами ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, то з 1995 року сторони проживали у шлюбі, зважаючи на зареєстрований Горенською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 27.05.1995 року шлюб між ними, який 03.07.2001 року відділом РАГС Радянського району м.Києва було розірвано (а.с.14). В подальшому в березні 2009 року між сторонами знову було зареєстровано шлюб, у якому вони перебували до часу його розірвання на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 27.10.2016 року (а.с.12). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач просив суд встановити факт проживання його [PERSON] та [PERSON] однією сім»єю без реєстрації шлюбу за період саме у вищевказаний період не перебування їх у офіційно зареєстрованому шлюбі. На підтвердження своїх доводів судом було отримано та досліджено докази у вигляді показань свідків, а саме свідка [PERSON], яка пояснила, що вони почали проживати разом з 2007 року, а спільного господарства не вели, оскільки позивач ніде не працював, а прав та обов»язків подружжя у них ніколи не було. Відповідач сама купила автомобіль у кредит та його погасила самотужки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що сторони почали проживати з 2007 року в с.Мощун, але працювала лише відповідач, а позивач не працював. Потім вони переїхали в м.Київ жити та вона із чоловіком купили у них спірний автомобіль «Фіат» в квітні 2012 року. Свідок [PERSON] суду пояснив, що сторони жили разом з 1995 року по 2016 рік спочатку в селі, а потім в Києві. Положеннями ст. 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При цьому, згідно рекомендацій п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11 роз»яснено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. До того ж Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначено таку обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. З досліджених в судовому засіданні доказів, наданих сторонами та співставлених судом таких обов'язкових елементів сім'ї як взаємопов'язаність спільним побутом та його ведення, наявність у них усталених взаємних прав та обов'язків, що притаманні подружжю за період з 01.01.2004 року по березень 2009 року позивачем доведено не було. Обставини отримання відповідачкою в кредит спірного автомобіля та продажу будинку в с.Мар»янівка в 2007 році жодним чином предмету позовних вимог не стосуються та не підтверджують факт спільного провадження сторонами у шлюбі без його реєстрації за вказаний період. Щодо вимог про визнання права власності за позивачем на 1/2 частини спірного автомобіля суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду и від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу «Про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦK Української РСР та з урахуванням пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду и від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності». Правила статей 22,28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуюються. Відповідно до ч.1, 2 ст.17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок її праці членів сім'ї, є їхньою спільною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки визначається ступенем його трудової участі. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17,18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 11.03.2015 по справі № 6-211цс14 тиа згідно ст..263 ЦПК України може бути застосована судом при розгляді справи. Як вбачається з відповіді ТОВ «Партнер-банк», то відповідач [PERSON] виконала свої обов»язки за кредитним договором та договором купівлі-продажу спірного автомобіля, що аж ніяк не підтверджує його придбання за рахунок спільних коштів подружжя, оскільки позивачем не було надано суду жодних доказів отримання доходів за вказаний період, а відповідач навпаки увесь період час працювала, що підтверджено як даними трудової книжки, так і продажем саме нею спірного автомобіля в 2013 році (а.с.31-43). Позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, що підтверджувало б ту обставину, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці чи за спільні кошти, а відтак підстав для задоволення позову суд не вбачає. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35) визначає, що Конвеція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що досліджені у судовому засіданні докази не підтверджують факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01 січня 2004 року по березень 2009 року, позивачем не надано доказів, що спірний автомобіль придбавався сторонами внаслідок спільної праці чи за спільні кошти, тому жодних обґрунтованих підстав для встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання спірного майна спільним майном подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного автомобіля немає. Суд при вирішенні питання про стягнення судових витрат враховує положення ст.141 ЦПК України. У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed