Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

позивачка звернулася до суду з заначеним позовом і просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням , а саме квартирою, що розташована за адресою [ADDRESS] . Обгрунтовує вимоги таким. Вона є власником вказаної квартири. В квартирі, крім неї, зареєстровані [PERSON] ,1976року народження, її чоловік, [PERSON] , 1997року народження (донька), [PERSON] , 2008року народження, донька. Але Чоловік та діти за вказаною адресою не проживають з 2014року. Вони проживають в іншій місцевості та наміру повертатися до м.Дружківка не мають. Відповідачі та малолітня дитиниа , які не проживають в квартирі, втратили право користування житлом внаслідок їх відсутності без поважних причин понад один рік. Реєстрація осіб перешкоджає позивачу розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд та виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. Ухвалою суду від 01 квітня 2020року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у цивільнівй справі, визначено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження. призначено підготовче засідання. (а.с.34-35) Ухвалою суду від 28 квітня 2020року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.45-46) В судове засідання сторони не з"явилися. Про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. позивачка надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на позові наполягає. Відповідач [PERSON] також надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає. (а.с.53,57). Третя особа - орган опіки та піклування, повідомлені належним чином про дату час та місце розгляду справи. Надали клопотання про розгляд справи без участі представника. Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність сторін. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю . Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , (а.с.16-17). Суд встановив, що позивачка і відповідач [PERSON] є батьками відповідача [PERSON] , [INFO] , і малолітньої [PERSON] , [INFO] . (а.с.12-15). Судом встановлено, що в квартирі позивача з 2004року зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , з 2008року- [PERSON] , як члени сім`ї позивача (а.с. 19-21,26,30-33). Згідно Акту від 12.03.2020 року, який складено комісією КП "Комсервіс" і затверджений В.О. директора КП "Комсервіс" О.В. Радионовим, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , а також малолітня [PERSON] в квартирі не мешкають з 2014року. [PERSON] мешкає в м.Києві, [PERSON] , [PERSON] мешкають в Російській Федерації. (а.с. 27). Згідно свідоцтва №2176 про реєстрацію місця проживання, яке видано [PERSON] , [INFO] , остання зареєстрована в с.Таврово, Бєлгородського району Бєлгородської області. (а.с.25) За цією ж адресою має реєстрацію і позивачка у справі [PERSON] (а.с.22-23) З висновку органу опіки та піклування Дружківської міської ради, вбачається, що питання про визнання малолітньої [PERSON] [INFO] , такою що втратила право користування житловим приміщенням, було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 09.06.2020року. Орган опіки вважає, що права малолітньої не будуть порушені, оскільки [PERSON] зареєстрована та має право користування житлом за адресою [ADDRESS] . Комісією встановлено, що мати дитини є власником вказаної квартири, на підтвердження чого жінка надала копію виписки з Єдиного державного реєстру нерухомості про основні характеристики та має право на користування вказаною квартирою в Російській Федерації, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію за місцем проживання від 20.02.2020р № 2176. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. З огляду на викладене, оскільки дитина не проживає у належному позивачеві на праві власності будинку більше одного року без поважних причин, у зв`язку з чим втратила право користування ним, а також, що її реєстрація у цьому будинку перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися даним будинком та порушує права позивача як власника. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08лютого 2018року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі не є власниками спірного нерухомого майна, фактично в квартирі не проживають, були в ній зареєстровані за згодою позивача як члени її сім`ї, що порушує права позивача як власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом належним чином обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved