Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, вказуючи, що 19.12.2018 року вона купила у відповідача торговий павільйон [ADDRESS] площею 85,6 кв. м. за 12 000 грн., про що той написав їй розписку, але відмовився від нотаріального посвідчення договору, тому просила визнати за нею право власності на зазначений павільйон. 10.05.2016 року заочним рішенням Волноваського районного суду позовні вимоги задоволені повністю. Визнано дійсним договір купівлі - продажу нерухомості - торгового павільйону [ADDRESS] , загальною площею 85,60 кв.м., що відбувся між [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на торговий павільйон [ADDRESS] загальною площею 85,60 кв.м. Ухвалою Волноваського районного суду від 03.12.2019 року вищевказане заочне рішення скасовано. Після скасування рішення позивач подала заяву про зміну предмета та підстав позову, в якому просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на її користь грошових коштів в розмірі 12000грн., 3% річних в розмірі 1080,99грн. та інфляційні нарахування у сумі 3736,87грн. В судове засідання позивач не з`явилася, просила розглядати справу у її відсутності. Представники позивача на змінених позовних вимогах наполягали, пославшись на те, що відповідач ввів позивачку в оману, запевнивши, що павільйон переоформлено на нього, та отримавши грошові кошти, відмовився оформити договір купівлі - продажу в нотаріальному порядку. Тому договір вважають нікчемним та просили застосувати наслідки недійсності нікчемного право чину, проценти за користування грошима та інфляційні нарахування. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він з 1999 року проживав однією сім`єю з позивачкою. 28.11.2002 року вони в період сумісного проживання за спільні кошти купили у [PERSON] металевий торговельний павільйон площею 24 м.2, розташований по [ADDRESS] , в якому вони здійснювали підприємницьку діяльність, він здійснював торгівлю тютюновими виробами та алкогольними напоями, а [PERSON] в цьому ж павільйоні здійснювала торгівлю продуктами. Протягом спільного проживання за спільні кошти вони розширили павільйон до 85,6 м2, оформили земельну ділянку для його обслуговування. 24.04.2014 року вони зареєстрували шлюб. Для реєстрації права власності на розширений павільйон позивач запропонувала йому оформити розписку, на підставі якої вона звернулася до суду, де отримала рішення про визнання за нею права власності на павільйон та зареєструвала його на своє ім`я. Вважає договір не укладеним, а розписку від 19.12.2008 року фіктивною, оскільки вони не вчиняли жодних дій для здійснення правочину, між ними не було передачі грошей та павільйону, тому для застосування наслідків недійсності правочину немає жодних правових підстав. Представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що змінені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 22.06.1999 року в квартирі в [ADDRESS] . Вони були пов`язані спільним побутом, мали спільні права та обов`язки, притаманні подружжю, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. 28.11.2002 року сторони за спільні кошти купили у [PERSON] , з яким [PERSON] нотаріально посвідчила договір купівлі-продажу, металевий торговельний павільйон площею 24 м.2, розташований по [ADDRESS] . 27.12.2002 року для заняття підприємницькою діяльністю в зазначеному павільйоні відповідач отримав свідоцтво про державну реєстрацію ФОП та здійснював роздрібну торгівлю тютюновими виробами та алкогольними напоями. [PERSON] в цьому ж павільйоні здійснювала торгівлю продуктами. Протягом 3-х років за спільні кошти вони розширили металевий павільйон до 60 м2. [PERSON] звернулася до Волноваської міськради з заявою про виділ земельної ділянки для обслуговування існуючого павільйону та після всіх погоджень в 2006 році була виділена земельна ділянка площею 0,0154га. Після цього за спільні кошти вони поступово розширили павільйон до 85,6 м2. 24.04.2014 року сторони зареєстрували шлюб. 11.03.2016 року позивач отримала технічний паспорт на не житлове приміщення торгового павільйону „ Катюша ", тому виникла необхідність реєстрації права власності на розширену будівлю. Сторони вирішили оформити договір купівлі - продажу зазначеного торгового павільйону, для чого [PERSON] заднім числом 19.12.2008 року написав розписку про продаж павільйону, з якою [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішенням Волноваського районного суду від 10.05.2016 року за нею було визнано право власності на торговельний павільйон на підставі розписки відповідача, що ніби то він продав їй павільйон. На підставі цього заочного рішення суду право власності на торговельний павільйон за [PERSON] було зареєстровано, що підтверджує витяг з державного реєстру речових прав, відповідно до якого реєстрація права власності на торговий павільйон здійснена на підставі рішення суду від 10.05.2016 року. 28.10.2018 року земельна ділянка була викуплена з цільовим призначенням для обслуговування зупинки громадського транспорту з торговельним павільйоном. В квітні 2019 року сторони припинили шлюбні стосунки та подали спільну заяву про розірвання шлюбу, на грунті чого виник спір про право власності на павільйон та було скасоване заочне рішення. Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За нормами ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно норм ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, в порядку реституції [PERSON] повинен повернути [PERSON] отримані ним 12 000 грн., а [PERSON] повинна повернути [PERSON] спірний торговий павільйон площею 85,6 кв.м. зі скасуванням реєстрації її права власності на нього. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок нікчемного правочину. На підставі вищезазначених норм чинного законодавства, аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що в даному випадку необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину купівлі-продажу торгового павільйону по [ADDRESS] загальною площею 85,6 кв. метрів у вигляді розписки від 19.12.2008 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] шляхом застосування двосторонньої реституції та стягнення з відповідача на користь позивача 12000 грн. та повернення торгового павільйону відповідачеві зі скасуванням державної реєстрації права власності, яка здійснена на підставі рішення суду від 10.05.2016 року. Крім того, вимоги позивачки про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1080,99грн. та інфляційних нарахувань у сумі 3736,87грн. на підставі ч.2 ст.625 ЦК України є безпідставними, оскільки зазначена стаття передбачає такі виплати у разі невиконання лише грошового зобов`язання. Зі змісту положень ст. 625 вбачається, що підставою її застосування є прострочення виконання грошового зобов`язання боржником. Грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Позивач в своїй заяві не довела існування між нею та відповідачем якихось грошових зобов`язань, тоді як до наслідків нікчемного правочину ст..525 ч.2 ЦК України не застосовується. Між сторонами відсутні будь-які грошові зобов`язання, тому неможливе стягнення % та інфляційних внаслідок нікчемності угоди купівлі - продажу, оскільки така угода не є грошовим зобов`язанням у розумінні ст. 625 ЦК України, тому в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial