Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду 12.06.2014 року із позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, обґрунтовуючи позов тим, що [PERSON] має в особистому користуванні автомобіль марки ВАЗ 21061 державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить їй на праві особистої власності. 27 жовтня 2008 року в с. Лозуватка Криворізького району Дніпропетровській області з вини [PERSON], який керував транспортним засобом марки ВАЗ 21011 державний номер [NUMBER], належним відповідачу [PERSON], не маючи посвідчення водія відповідної категорії, відбулася дорожньо-транспортна пригода. В результаті ДТП син позивачів [PERSON], який керував автомобілем [NUMBER] загинув, а автомобіль належний позивачу [PERSON] отримав механічні пошкодження. [PERSON] вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28.02.2014 року визнаний винним у вчиненні даної ДТП та засуджений за ст. 286 ч.2 КК України до 6 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. У результаті дорожньо-транспортної пригоди й ушкодження автомобіля [PERSON] був заподіяний матеріальний збиток на суму 23268, 85 грн., як вартість матеріального збитку за пошкоджений автомобіль, та 1000,00 грн., як вартість витрат на правову допомогу. Крім того, позивач [PERSON] зазначила, що під час проведення досудового розслідування по кримінальній справі відносно [PERSON], через тривале однобічне з упередженим направленням його проведення, вона разом з чоловіком [PERSON] вимушена була звертатися до МВС України в м. Києві та інші наглядові інстанції для всебічного та повного розгляду вказаної кримінальної справ, на що нею були затрачені кошти в сумі 255,60 грн., як вартість проїзду до м. Києва та м. Кривого Рогу. Загальна сума завданої [PERSON] матеріальної шкоди становить 24 524, 45 грн., яку позивач [PERSON] просить стягнути на її користь з [PERSON]. Позивач [PERSON] вказує, що внаслідок ДТП йому був спричинений матеріальний збиток на суму: 850, 00 грн. як вартість авто товарознавчого дослідження, 1000,00 грн. як вартість витрат на правову допомогу, 104, 78 грн. як вартість послуг телеграфу, 2400,00 грн. як сума коштів затрачених на поминальний обід, 1500,00 грн. як сума коштів затрачених на придбання похоронно-ритуальної атрибутики, 2165,67 грн. як сума коштів затрачених на придбання продуктів поминального обіду, 2887,00 грн. як сума коштів затрачених на виготовлення фрагментів пам'ятнику, 144,70 грн. як вартість послуг «Укрпошти». Також вказує, що ним затрачено 255,60 грн. на поїздки до м. Києва та м. Кривого Рогу, оскільки був вимушений разом з дружиною звертатися до МВС України в м. Києві та інші наглядові інстанції для всебічного та повного розгляду кримінальної справи відносно [PERSON], так як досудове слідство пор справі проводилося однобічно з упередженим направленням. Загальна сума матеріальної шкоди спричиненої [PERSON] становить 11307,75 грн., яку позивач [PERSON] просить стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] Позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористалася, надала суду заяву, в якій просила судове засідання провести за її відсутності. Адвокат [PERSON], який представляє інтереси обох позивачів, підтримав в повному обсязі позовні вимоги. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання, правом на участь в судовому засіданні не скористався. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позов не визнав, в своїх запереченнях проти позовних вимог зазначив про сплив строків позовної давності та подав відповідну заяву про застосування наслідків спливу давності. Вказав, що позивачи з моменту ДТП знали про належність джерела підвищеної небезпеки відповідачу [PERSON], та не чекаючи розгляду кримінальної справи мали можливість звернутися до суду із позовом про відшкодування збитків. Також представник зазначив, що джерело підвищеної небезпеки неправомірно вибуло з володіння відповідача, а тому підстав для стягнення з нього матеріальної шкоди у позивачів не виникло. Крім того в судовому засіданні вказав, що позивачі не надали доказів в підтвердження вартості спричинених їм збитків, оскільки квитанції не містять ім'я платника, не підтверджені витрати на правову допомогу, та звернув увагу, що витрати на подання скарг на затягування досудового слідства не відносить до матеріальних збитків, завданих джерелом підвищеної небезпеки. Третя особа [PERSON], який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти задоволення позову заперечував, вказавши, що автомобіль, належний його батькові - відповідачу по справі [PERSON], в день вчинення ДТП він взяв самостійно, без його дозволу, знайшовши ключі в кімнаті батька та поїхав кататися. Також погоджується із необхідністю застосування строків давності. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази, які містяться в письмових матеріалах справи та оглянувши матеріали кримінального провадження відносно [PERSON] за ст. 286 ч.2 КК України, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним обставини. Позивач [PERSON] є власником автомобіля марки ВАЗ 21061, державний реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 23). 27.10.2008 року приблизно о 12.00 год. в [ADDRESS] [PERSON] в порушення п. 1.5, 2.1 (а), 2.10 (а), 10.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього України, керуючи автомобілем [NUMBER], який належить відповідачу [PERSON], не маючи права керування транспортним засобом, скоїв зіткнення з автомобілем марки ВАЗ 2106 реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON], [INFO], який є сином позивачів, після чого залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки ВАЗ 2106 [PERSON] був смертельно травмований. Згідно висновку судової авто-технічної експертизи невідповідність дій водія [PERSON] вимогам п. 10.1, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою та настанням суспільно небезпечних наслідків - спричиненням смерті [PERSON]. Зазначені вище обставини встановлені вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28.02.2014 року, згідно якого [PERSON] було визнано винним за ст. 286 ч.2 КК України та призначене покарання (а.с. 6-17). Вирок був оскаржений, однак ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.04.2014 року апеляції обвинуваченого [PERSON] та його захисника - залишені без задоволення, вирок суду залишений без змін (а.с. 18-22). Як вбачається з висновку експертного автотоварознавчого дослідження №274/10 по визначенню матеріальної шкоди від 15.12.2010 року, сума матеріальної шкоди, спричиненої власнику (позивачу [PERSON].) пошкодженого автомобіля марки ВАЗ 21061, реєстраційний номер [NUMBER] складає 23 268,85 грн. (а.с. 26-52). Також встановлено, що позивачем [PERSON] понесені витрати по оплаті вартості автотоварознавчого дослідження в розмірі 850,00 грн. від 22.11.2010 року, що вбачається з копії квитанції від 22.11.2010 року (а.с. 53). На повідомлення телеграфом [PERSON] та [PERSON], згідно яких останніх було запрошено для огляду пошкодженого транспортного засобу позивачем [PERSON] витрачено 104,78 грн. (а.с. 57-59). Крім того, [PERSON] були понесені витрати, що пов'язані із наданням ритуальних послуг з похованням [PERSON], які відповідно квитанції № 224686 від 28.10.2008 року складають 1500 грн. (а.с. 62-63). Згідно довідки СПД [PERSON] від 01.11.2008 року, вартість поминального обіду складає 2400 грн. (а.с. 60-61). Крім того, згідно товарних чеків від 01.11.2008 р., 04.12.2008 р., 24.11.2009 р., 28.10.2008 р., 08.12.2008 р., 25.10.2009 р., 06.11.2008 р., на придбання продуктів харчування для поминальних обідів [PERSON] витратив 2225,67 грн. (а.с.64-67). На виготовлення фрагментів пам'ятнику [PERSON] відповідно до товарних чеків, витрачено 2887,00 грн. (а.с. 69-70). Позивачі також визначили як шкоду спричинену джерелом підвищеної небезпеки, витрати на звернення до МВС України в м. Києві та інших наглядових інстанцій для вирішення питання щодо всебічного та повного розгляду кримінальної справи відносно [PERSON], розслідування по якій на їх думку тривало однобічно з упередженим направленням: - по 255 грн. 60 коп. витрачені кожним з позивачів на поїздку до м. Києва та м. Кривого Рогу, що підтверджується проїзними документами, а також заявою з відміткою про реєстрацію МВС України від 10.12.2008 року (а.с.54-56); - 144,70 грн., витрачених [PERSON] як вартість послуг «Укрпошти» (а.с. 71-76). Відповідно до вимог ч.1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, згідно роз'яснень, які викладені в п.9 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини. Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об'єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК). Саме на обставини вибуття транспортного засобу з володіння відповідача [PERSON] внаслідок протиправних дій [PERSON] зазначав представник відповідача [PERSON] Він вказував, що під час судового розгляду кримінального провадження відносно [PERSON] було встановлено, що відповідач належним чином забезпечив збереження транспортного засобу, і саме третя особа [PERSON], який є сином відповідача, без дозволу заволодів транспортним засобом, скоївши ДТП, внаслідок якого була спричинена матеріальна шкода позивачам. Обов'язок доведення факту вибуття з володіння власника джерела підвищеної небезпеки внаслідок протиправних дій інших осіб законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час вищевказані обставини в ході розгляду цивільної справи не знайшли підтвердження, оскільки відповідач не надав доказів, згідно ст. 10,60 ЦПК України, неправомірності дій [PERSON], який є сином відповідача, щодо заволодіння транспортним засобом, не вчинив жодних дій щодо встановлення факту незаконного заволодіння належним йому автомобілем марки ВАЗ 21011 реєстраційний номер [NUMBER]. Тому, [PERSON], як особа, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Таким чином, суд вважає обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, наступні позовні вимоги позивачів про стягнення з [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки, а саме: на користь [PERSON]: - 23268,85 грн. , як вартість матеріального збитку , спричиненого в результаті пошкодження автомобіля [NUMBER]. на користь [PERSON]: - 850,00 грн., як вартість авто товарознавчого дослідження; - 104,78 грн., як вартість послуг телеграфу для виклику при проведенні огляду автомобіля; - 2400,00 грн., як кошти витрачені на організацію поминального обіду; - 1500,00 грн., як кошти витрачені на ритуальну атрибутику для поховання - 2165,67 грн., як кошти на придбання продуктів харчування для поминального обіду; - 2887,00 грн., як кошти, затрачені на виготовлення фрагментів пам'ятнику. В той же час суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивачів про стягнення на їх користь кожного окремо витрат на проїзд до м. Києва та м. Кривого Рогу для звернення до наглядових інстанцій з питання однобічного розгляду кримінальної справи щодо [PERSON] по 255,60 грн., а також витрат на послуги «Укрпошти» на користь [PERSON] в розмірі 144,70 грн., оскільки ці витрати не можуть бути віднесені до шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а отже не підлягають відшкодуванню відповідачем [PERSON], як володільцем транспортного засобу. Щодо витрат позивачів на правову допомогу, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 84 ЦПК України відшкодуванню підлягають витрати, пов'язані із оплатою правової допомоги фахівця в галузі права. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до договорів про надання юридичних послуг від 17.07.2014 року кожним із позивачів укладено договір про надану правову допомогу адвокатом [PERSON] В той же час акту-розрахунку про надання правової допомоги позивачами та їх представником не надано. Таким чином, суд встановив, що фактично матеріалами справи підтверджено участь представника позивачів в судових засіданнях 17.07.2014, 30.09.2014 року, 23.10.2014 року, 18.11.2014 року, в яких ним було затрачено 3 години 25 хвилин, що відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року № 4191-VI, становить 1625,00 грн., а отже відповідно до ст. 88 ЦПК України саме ця сума в рівних частках може бути задоволена до стягнення кожному із позивачів. В той же час відповідачем по справі [PERSON] та його представником заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що позивачі, як потерпілі по кримінальному провадженню відносно [PERSON], маючи змогу ознайомитися з матеріалами кримінальної справи на пропозицію слідчого 22.10.2010 року, дізналися про особу - власника джерела підвищеної небезпеки, відповідача [PERSON], який відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України несе відповідальність по відшкодуванню шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Позивач [PERSON] підтвердив в судовому засіданні про те, що знав про особу власника транспортного засобу, яким йому завдано шкоду, з моменту вчинення ДТП 27.10.2008 року. Отже, починаючи з 23.10.2010 року та впродовж наступних 3 років, визначених ст. 257 ЦК України, позивачі мали право звернутися до суду з вимогою до відповідача про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, однак скористалися таким правом лише 12.06.2014 року, тобто поза межами строку позовної давності. Позивачі не заявили суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку позивачами з поважних причин, хоча позивачі стверджують, що вони звернулися до суду за захистом своїх порушених прав в межах встановленого законом строку, та право на звернення до суду у них виникло з моменту винесення 15.05.2014 року слідчим СВ Криворізького РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області Блєдних В.В. постанови про закриття кримінального провадження за заявою [PERSON] за фактом допуску відповідачем [PERSON] до керування транспортним засобом особи, яка не має права на керування транспортним засобом, якщо це спричинило потерпілому смерть (ст. 287 КК України). Однак дане твердження позивачів не може бути визнано обставиною, що свідчить про початок перебігу строку позовної давності, оскільки розслідування кримінального провадження не є підставою для продовження чи поновлення строку позовної давності, результатом розслідування кримінальної справи є лише питання щодо притягнення винної особи до кримінальної відповідальності. Отже на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі в зв'язку зі спливом строків позовної давності.

Outcome: dismissed