Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання її наймачем житлового приміщення та зобов`язання укласти договір найму квартири і переоформити особовий рахунок на неї, посилаючись на наступне. Вона з 1992 року разом зі своєю матір`ю [PERSON] , братами [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , постійно мешкає в двокімнатній квартирі [ADDRESS] . Вказана квартира у 1978 році була виділена її бабусі по лінії матері [PERSON] , на родину з 3 осіб: бабусю, її чоловіка та її маму, а їх доньку. Бабуся з родиною одразу вселились та зареєструвались у квартирі, постійно проживали в ній. У 1992 році народилась вона, а у 2009 році вона була зареєстрована в цьому житлі. Бабуся померла [INFO] , а в квартирі залишились проживати вони з мамою. Квартира ними до цього часу не була приватизована і в їх власності не перебуває. Вона звернулася до ОСББ «Скіф-20» з заявою про зміну договору найму займаного ними житлового приміщення в квартирі [ADDRESS] та укладення від її імені договорів з іншими організаціями про надання комунальних послуг, послуг з газоводо-, енергопостачання. Її заяву було направлено на розгляд до виконкому Нікопольської міської ради. Листом № 7246 від 06.12.2017 року їй було відмовлено у надані згоди на зміну договору найму та визнання наймачем житлового приміщення в квартирі [ADDRESS] через те, що нею не була надана копія ордера про надання житлової площі, який є підставою для вселення в квартиру та укладення договору найму. Ордер на вселення в квартиру бабусі давно втрачений. З приводу отримання відомостей про виділення квартир у 1978 році в будинку [ADDRESS] мати [PERSON] звернулась до Державного архіву Дніпропетровської області. Згідно листа № Ф-31-2017 від 30.08.2017 року, рішенням виконкому Нікопольської міської ради від 30 червня 1978 року № 377 був затверджений акт державної комісії про прийом в експлуатацію 5-поверхового житлового будинку по [ADDRESS] , але списку громадян, яким надавалися квартири, в ньому немає. Вважає дії відповідача незаконними і такими, що порушують її права, передбачені чинним законодавством. Вона як онука померлої має право на користування виділеної бабусі квартири, оскільки постійно мешкає в ній, вчиняє оплату комунальних платежів та абонентської плати за користування газом, світлом, водою. [PERSON] до дня смерті набула право користування квартирою, була в квартирі зареєстрована та спільно з нею й іншими членами родини мешкала до дня смерті. Тому вона вправі вимагати визнання її наймачем та зміни договору найму житлового приміщення, оскільки є членом сім`ї померлої. Відповідно до ст.64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Оскільки вона народилася після того, як її мати та бабуся вселилися та користувалися квартирою [ADDRESS] , жила з ними однією родиною, в подальшому була зареєстрована у цій квартирі, вона являється членом сім`ї наймача на законних підставах - згідно ст.64 ЖК України. З 1992 року і до теперішнього часу після смерті [PERSON] постійно проживає в квартирі [ADDRESS] . Тому відмова виконавчого комітету Нікопольської міської ради у зміні договору найму вказаної квартири та визнання її наймачем є незаконною і такою, що порушує її права на користування житловим приміщенням. Вона не має можливості укласти договори з іншими експлуатаційними організаціями щодо надання послуг з газо-, водо-, електропостачання, обслуговування прибудинкової території. Також на її ім`я був відкритий особовий рахунок № [NUMBER] в квартирі [ADDRESS] . Вважає, що за наявності реєстрації місця проживання у відповідній квартирі з 2009 року, виписки з особового рахунку, відповідач не має права вимагати від неї надання копії ордера про виділення жилої площі. Крім того, відповідно до п.69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 pоку № 470, ордер дійсний протягом 30 днів. По спливу 30 днів ордер автоматично втратив свою силу, а вона не зобов`язана зберігати документ, який втратив юридичну силу. За таких обставин вимушена звернутись до суду. В судове засідання сторони не прибули. Надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити (а.с.30). Представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала (а.с.26). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Згідно зі ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до ст.9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Як встановлено судом, позивачка з 1992 року разом зі своєю матір`ю [PERSON] , братами [PERSON] та [PERSON] постійно мешкала в двокімнатній квартирі [ADDRESS] (а.с.8). Вказана квартира у 1978 році була виділена бабусі позивачки по справі по лінії матері [PERSON] (а.с.12, 14-18) на родину з 3 осіб: бабу, діда та їх доньку - матір позивачки. [PERSON] з родиною одразу вселилась та зареєструвалась у квартирі, постійно проживала в ній. У 1992 році народилась позивачка (а.с.13) і у 2009 році була зареєстрована в спірному житлі (а.с.23). [PERSON] померла [INFO] (а.с.11), а в квартирі залишились проживати позивачка з мамою (а.с.22). Квартира до цього часу не приватизована. Позивачка звернулася до ОСББ «Скіф-20» з заявою про зміну договору найму займаного ними житлового приміщення в квартирі [ADDRESS] та укладення від її імені договорів з іншими організаціями про надання комунальних послуг, послуг з газоводо-, енергопостачання. Її заяву було направлено на розгляд до виконкому Нікопольської міської ради. Листом № 7246 від 06.12.2017 року позивачці було відмовлено у надані згоди на зміну договору найму та визнання наймачем житлового приміщення в квартирі [ADDRESS] через те, що нею не була надана копія ордера про надання житлової площі, який є підставою для вселення в квартиру та укладення договору найму (а.с.9-10). Ордер на вселення в квартиру родиною позивачки давно втрачений. Відповідно до ст.47 Конституції України, громадяни мають право на житло та держава створює умови для придбання його у власність, в тому числі, шляхом приватизації, що передбачено статтею 9 Житлового кодексу України. Згідно зі ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Відповідно до ч.ч.1, 3, 10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир, житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Згідно з п.l ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Пунктами 4, 5 ст.5 передбачено Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків, що одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку як потребуючі поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Статтею 64 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Судом встановлено що позивачка зареєстрована і проживає у спірній квартирі з 27.11.2006 року та по теперішній час (а.с.22), своєчасно сплачує послуги по постачанню комунальних послуг тощо. Згідно ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житловою фонду», органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст.2 цього Закону, а саме: не підлягають приватизації квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. Рішенням Конституційного Суду України (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") від 3 червня 1999 року, справа № 1-8/99, визначено, що Житловий кодекс Української РСР, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов`язки наймача жилого приміщення та членів його сім`ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов`язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Згідно з ч.2 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.65 ЖК УPCР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування житловим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням. За приписами ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією а в разі її відсутності - відповідним підприємством, (установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і придомової території затверджуються Кабінетом Міністрів Української РСР. Умови договору найму жилого приміщення, що обмежують права наймача та членів його сім`ї порівняно з умовами, передбаченими законодавством Союзу РСР, цим Кодексом, Типовим договором найму жилого приміщення та іншими актами законодавства Української РСР, є недійсними. Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Постановою Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі 6-60цс12 додатково звернуто увагу на те, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права і обов`язки, за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1, 2 ст.64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Відповідно до ст.106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Згідно зі ст.13 ЦІІК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.345 ЦК України, фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Відповідно ст.61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно з п.69 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 pоку № 470, ордер дійсний протягом 30 днів. Як встановлено судом, родина позивачки протягом 30 днів з дня видачі ордеру вселились в надану їм квартиру і зареєструвались. Там же була після народження зареєстрована і позивачка. Згідно з п.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів. Пунктами 4, 5 ст. 5 передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах. Відповідно до п.11 ст.8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. Як встановлено судом, з часу вселення до спірної квартири до теперішнього часу жодним власником будинку або балансоутримувачем до позивачки не пред`являлись претензії щодо незаконності її проживання у спірній квартирі. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved