Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», яке з 21.05.2018 року змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,\~ звернувся до суду з даним позовом 29.03.2018 року, шляхом направлення поштою, який зареєстрований судом 04.04.2018 року, в якій просив стягнути з [PERSON], як спадкоємця [PERSON], який помер 05.05.2016 року на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 18.08.2011 року в розмірі 7057,79грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1762,00 грн., мотивуючи тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 18.08.2011 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Він підписав анкету-заяву, чим підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.12.1 Умов та Правил надання банківських послуг під борговими зобовязаннями сторони узгодили зобовязання клієнта з повернення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальну заборгованість клієнта. Банк нараховує проценти за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, відповідно до п. 2.1.1.12.6 Правил користування платіжною карткою. Згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг Позичальник зобов'язується погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. 05.05.2016 року позичальник [PERSON] помер. Спадкоємцем померлого є [PERSON], яка згідно листа відповіді Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 30.11.2016 року, оскільки звернулася із заявою про прийняття спадщини. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 18.08.2011 року становить в загальній сумі 7057,79грн., яка складається з наступного: 4951,18грн. тіло кредиту; 2106,61 грн. нараховано процентів за користування кредитом. Представник позивача в судове засідання не зявився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову додано клопотання, представника за довіреністю, [PERSON], про розгляд справи у\~ відсутності представника банку та винесення заочного рішення судом, та подано відповідь на відзив, з якої вбачається, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву № б/н від 18.08.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Внаслідок невиконання [PERSON] умов кредитного договору станом на дату смерті виникла заборгованість перед позивачем на загальну суму 7057,79 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 05.05.2016 року позичальник, [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.05.2016 року. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. На виконання вимог вищезазначеної норми закону 21.11.2016 року була направлена претензія кредитора до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори. 30.11.2016 року було отримано відповідь з Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцями померлого [PERSON], які звернулись із заявами про прийняття спадщини є [PERSON] на ім'я якої видано свідоцтво про право спадщини за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 07.02.2018 року до спадкоємця [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред'явив свої вимоги, але ніякий дій не було виконано. Тобто, банк належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором, і має право на захист своїх порушених прав. Враховуючи викладене просили суд задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі. 02.10.2018 року до суду надійшла відповідь на заперечення від АТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву № б/н від 18.08.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 05.05.2016 року позичальник, [PERSON] помер. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Згідно ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги щодо спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкодавців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Зазначена норма не встановлює певного порядку пред'явлення таких вимог і має на меті у передбачений законом строк інформувати спадкоємців про зобов'язання спадкодавця перед кредитором, а частина перша цієї норми зобов'язує спадкоємців повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борг. Вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк встановлений ст. 1281 ЦК України приймає претензії кредиторів від спадкодавця. Заявлення кредитором своїх вимог до спадкоємців не безпосередньо спадкоємцям, а через нотаріуса не суперечить приписам ч. 2 ст. 1281 ЦК України. При цьому, на відміну від безпосереднього повідомлення спадкоємців кредитор спадщини, повідомляючи останніх про свої вимоги через нотаріуса, не зобов'язаний зважати на факт прийняття спадкоємцями спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву кредитора незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі. На виконання вимог вищезазначеної норми закону позивачем 21.11.2016 року була направлена претензія кредитора до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори. Згідно до п. 3.11 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України заяви кредиторів реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи. 30.11.2016 року позивачем було отримано відповідь Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцями померлого [PERSON], які звернулись із заявами про прийняття спадщини є [PERSON] та отримала спадщину, претензія зареєстрована та долучена до спадкової справи. Через те посилання відповідача,зазначені у заперечені, не мають жодного смислового значення, та відповідач навмисно намагається ввести суд в оману. Вимога про погашення заборгованості була предявлена до спадкоємця через нотаріуса, а отже АТ КБ «ПриватБанк» не пропущено строк предявлення кредиторських вимог до спадкоємця померлого. Так, на даний час, відповідач належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконав, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача, за довіреністю, [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Спадкоємці, що прийняли спадщину при зверненні до них кредитора спадкодавця зобовязані задовольнити його вимоги, в межах вартості майна, отриманого у спадщину, але якщо вимоги обґрунтовані та доведені. Відповідач отримала у спадок недоотриману пенсію спадкодавця в розмірі 4462,91 грн., які покрили часину втрат на поховання спадкодавця. 17.09.2018 року представник відповідача подав заперечення проти позову, в якому зазначив, що відповідач змінила своє прізвище на «Козак», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Як зазначено позивачем у позовній заяві 30.11.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» було отримано відповідь з Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого [PERSON], який помер 05.05.2016 року, є [PERSON], на імя якої видано свідоцтво про право на спадщину за законом, тобто позивач дізнався, що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] 30.11.2016 року. З вимогою (листом-претензією) до [PERSON] позивач звернувся 07.02.2018 року, як зазначено у позовній заяві. Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Таким чином позивач не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки встановлені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, внаслідок чого позбавляється права вимоги. Тому просив суд застосувати строк передбачений ст. 1281 ЦК України та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обовязків ( ст. 11 ЦК України). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 18.08.2011 року [PERSON] підписав\~ анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до якої приєднався до вказаних Умов та Правил і отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8000,00 грн., на картковий рахунок.\~ Отже, шляхом заповнення та підписання анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг від 18.08.2011 року, [PERSON] погодився що ця заява разом з памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, становить договір про надання банківських послуг, що підтверджується копією анкети-заяви (а.с.9) та копією умов та правил надання банківських послуг (а.с. 10-43). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 05.05.2016 року [PERSON] помер в м. Бровари, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану від 05.05.2016 року, серія І-ОК 369994 (а.с.445), не виконавши своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. Станом на дату смерті заборгованість [PERSON] перед банком за кредитним договором №б/н від 18.08.2011 року становила в загальній сумі 7057,79грн., яка складається з наступного: 4951,18грн. тіла кредиту та 2106,61 грн. процентів за користування кредитом. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» ). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями Конституції України (ст.55), Цивільного кодексу України (зокрема, ч.1 ст.16), Цивільного процесуального кодексу України ( ст.4,12, 13), Закону України «Про судоустрій і статус суддів" (ч.1. ст.7) передбачено, що суд захищає права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Враховуючи зазначене, юридична особа має право на позов виключно, у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав та інтересів іншою особою. У аналізі практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 Верховний Суд України вказав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з ст.608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. За приписами ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України) «Здійснення права на спадкування» та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину». Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, це передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до п.5 ч.1ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Обов'язок з відшкодування шкоди (яка в даному випадку для банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором) згідно зі ст.1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов'язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов'язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини. За змістом зазначених норм, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням. Порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст.1281,1282 ЦК України. У зв'язку зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281,1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. Уразі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року роз'яснено, що з урахуванням положенняст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Відповідно до статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Недотримання кредитором передбачених ст.1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Отже, встановлені ст.1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право на пред'явлення вимог до спадкоємців. Такий правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017, в справі № 6-2962цс16, в постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-33цс15 та в постанові [PERSON] Верховного Суду України від 17 квітня 2018 року № 14-53 цс 18. Отже, виходячи з положень статті 1281 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до спадкоємця повинно бути пред'явлено в судовому порядку протягом одного року від настання строку вимоги або ж протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2016 року позивачем була направлена претензія кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори (а.с. 48). З копії листа Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 30.11.2016 року вбачається, що позивача було повідомлено про те, що спадкоємцем померлого [PERSON] є його дочка [PERSON], яка проживає за адресою [INFO], якій було видано свідоцтво про право на спадщину(а.с. 87). Спадщина, на яку було видано свідоцтво, складається з нарахованої, але недоотриманої пенсії у розмірі 4462,91 грн. (а.с. 49). Позивач вказує на те, що звернувся 07.02.2018 року з претензією до спадкоємця [PERSON] про погашення боргових зобов'язань [PERSON], на підставі ст.ст.1261, 1281-1282 ЦК України, що підтверджується копією листа-претензії від 24.01.2018 року (а.с. 50), а з\~ позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до відповідача лише 29.03.2018 року, шляхом направлення позову поштою, яка зареєстрована судом 04.04.2018 року. В позовній заяві, як на підставу задоволення вимог, позивач посилається на те, вимога про погашення заборгованості була пред'явлена до спадкоємця через нотаріуса, а отже АТ КБ «ПриватБанк» не пропущено строк пред'явлення кредиторських вимог до спадкоємця померлого, оскільки 21.11.2016 року за вихідним номером SAMDN50000048838315 АТ КБ «ПриватБанк» було надіслано до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України та 07.02.2018 року на адресу відповідача було направлено лист-претензію, згідно якої позивач предявив свої вимоги, але ніяких дій виконано не було. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення кредитора до спадкоємця, оскільки позивач дізнався про відкриття спадщини з листа Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 30.11.2016 року, а вимоги до спадкоємця предявив лише 07.02.2018 року шляхом направлення вимоги претензії відповідачу та 29.03.2018 року шляхом подання позову. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що ним не пропущено строк звернення з вимогою кредитора до спадкодавця, оскільки Банк звернувся 21.11.2016 року до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори, оскільки з часу смерті позичальника [PERSON], який помер 05.05.2016 року, пройшло більше шести місяців, крім того вимога адресована до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори не є ідентичною зверненню безпосередньо до спадкоємця, а відтак не є свідченням своєчасного звернення позивача саме до спадкоємця - відповідача у справі. Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків предявлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобовязаннями, а також припинення таких зобовязань. Відповідно до статті 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1, 2ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме\~ у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed