Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON], Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договорів доручення недійсними та зобовязання вчинити дії, мотивуючи позовні вимоги тим, що 10.09.2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] була посвідчена Довіреність за реєстровим номером 9445, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатись (керувати, продати, обміняти, здати в оренду, тощо) належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорту) ТЗ САА 543515 виданим Вінницьким ВРЕР 14.04.2010 року, транспортним засобом марки Mercedes-Benz S400 СDІ, рік випуску 2003, шасі (кузов, рама) 489204/4301 WDB2201281А332380, реєстраційний номер [NUMBER]. Також, 19.09.2013 року [PERSON], діючи за довіреністю [PERSON], уповноважив [PERSON] представляти інтереси [PERSON], та розпоряджатись від її імені належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію зазначеним вище транспортним засобом. На виконання вказаних вище дій та для виконання договору доручення, попередньо укладеного в усній формі, [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 4457. Позивач вважає, що договори доручення, укладені в усній формі, та видані на їх підставі довіреності є недійсними, тому позивач звернулась до суду з позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, вказав, що висновком судово-почеркознавчої експертизи , проведеної по кримінальній справі, встановлено, що підпис в довіреності на ім"я [PERSON] вчинений не [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі. Інші відповідачі та третя особа до судового засідання не зявилися, хоча про час, дату та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Заяв про поважність причин неявки в судове засідання та належних, допустимих доказів їх існування на момент розгляду справи відповідачами суду не надано. Заяв про розгляд справи за відсутності відповідачів та заперечень на позовну заяву до суду не подавалось. Тому, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та обовязки сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 10.09.2013 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] була посвідчена Довіреність за реєстровим номером 9445, згідно якої [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатись (керувати, продати, обміняти, здати в оренду, тощо) належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорту) ТЗ САА 543515 виданим Вінницьким ВРЕР 14.04.2010 року, транспортним засобом марки Mercedes-Benz S400 СDІ, рік випуску 2003, шасі (кузов, рама) 489204/4301 WDB2201281А332380, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 5-6). 19.09.2013 року [PERSON], діючи за довіреністю [PERSON], уповноважив [PERSON] представляти інтереси [PERSON], та розпоряджатись від її імені належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію зазначеним вище транспортним засобом. На виконання вказаних вище дій та для виконання договору доручення, попередньо укладеного в усній формі, [PERSON] видав на ім'я [PERSON] довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрована в реєстрі за № 4457 (а.с. 7-8). Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого порушеного особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя. Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Згідно із ч. 5 ст. 202 ЦК України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів; нікчемні правочини, та оспорюванні - якщо їх недійсність прямо не встановлена але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним рішенням суду. Відповідно до п. п. 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На підставі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В судовому засіданні судом встановлено, що в довіреності від 10.09.2013 року за №9445 в якості ідентифікаційного номера [PERSON] вказано [NUMBER], хоча насправді її ідентифікаційним номером є [NUMBER], що підтверджується Карткою фізичної особи - платника податків (а.с. 9). Крім того, висновком експертів № 1252/1253/15-21 від 13.07.2015 року за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи, підпис від імені [PERSON] на дорученні № 9445 від 10.09.2013 року в графі «Підпис », - виконаний не самою [PERSON], а іншою особою (а.с. 10-12). На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що волевиявлення учасників правочину не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів в рівних частинах на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved