Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач звернулася до Першотравневого районного суду Донецької області до [PERSON] з позовною заявою про визнання заповіту подружжя нікчемним та визнання права власності у порядку спадкування за законом. На підтвердження своїх вимог навела наступні доводи. [PERSON] є єдиною рідною донькою [PERSON] , [INFO] . За життя в батька позивачки було два шлюби. Перший з її матір`ю - [PERSON] , другий з бабусею відповідача - [PERSON] . Від другого шлюбу батько позивачки не мав дітей, однак він виховував доньку його дружини [PERSON] ( [PERSON] - до зміни прізвища та по-батькові) - мати відповідача. [INFO] помер рідний батько позивача - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина. У встановлений законом строк позивач подала заяву про прийняття спадщини та вважається такою, що прийняла спадщину. В оформленні документів на спадщину за законом їй було відмовлено, пояснюючи тим, що спадщина на яку позивач має законні підстави заповідається [PERSON] згідно заповіту подружжя від 08.10.2010 року складеного батьком позивача - [PERSON] , та бабусею відповідача [PERSON] . Відповідно до даного заповіту усе належне їм рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося та взагалі все те, на що вони мали законне право заповідається їх онуку - [PERSON] , [INFO] . Позивач вважає, що не все майно, яке заповідається [PERSON] , належало подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Так, за життя, батьком позивача було набуте право власності на наступне майно: однокімнатна квартира, розташована за адресою, [ADDRESS] , яку він отримав до шлюбу з [PERSON] ; земельна ділянка та будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , які він отримав у шлюбі з [PERSON] , але вони не входять до спільної сумісної власності, на підставі п. 5 ст. 57 СК України; автомобілі (ВАЗ 2101 червоного кольору та Волга 2401 невідомого кольору, номерні знаки невідомі), придбані батьком позивача у період шлюбу, але за кошти від реалізації автомобілю придбаного до шлюбу. Згідно зі статтею 1243 Кодексу подружжя може скласти спільний заповіт лише відносно майна, яке є їх спільною сумісною власністю. Майно отримане до шлюбу є приватною власністю і не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, а отже не є спільним майном подружжя. Як вважає позивач, в заповіті подружжя зазначене майно, яке не відноситься до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, було порушено норму ст. 1257 ЦК України, щодо посвідчення заповіту, а тому даний заповіт подружжя визнається нікчемним. Частина майна була реалізована батьком позивача у період шлюбу з [PERSON] , залишилось лише: земельна ділянка та будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Тож позивач просить визнати факт нікчемності заповіту подружжя [PERSON], посвідчений Купінським М.М. приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області 08.10.2010 р. за реєстром № 349-350 та визнати за нею право власності по праву спадщини за законом на: земельну ділянку та будинок, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , які належали [PERSON] [INFO] на праві приватної власності. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Шутенко О.В. не з`явилися, наданою на адресу суду заявою просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги просили задовольнити в повному обсязі з урахуванням наданих письмових пояснень . Відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Темір І.В. в судове засідання не з`явилися, надали до суду відзив на позов, в якому заперечували щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просили розглянути справу у їх відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідно до них правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є єдиною рідною донькою [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.06.1976 року ( а.с.6). Батько позивача [PERSON] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] ( свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 10.04.1992 р) ( а.с. 33) склали заповіт подружжя, яким усе належне їм рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилося та взагалі все те, на що вони мали законне право заповідається їх онуку - [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт 08.10.2010 року був посвідчений Купінським М.М. приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області 08.10.2010 р. за реєстром № 349-350 ( а.с.35). Відповідно до свідоцтва про право власності від 16 червня 2004 року, [PERSON] на праві приватної власності належить літній будинок, який розташований по [ADDRESS] ( а.с.39-40) Згідно державного акта від 25 грудня 2002 року, [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка по [ADDRESS] ( а.с. 41). [INFO] померла дружина батька позивача [PERSON] , про що вчинений актовий запис № 1590 від 05.09.2011 року ( а.с.31). [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.03.2018 року серії [NUMBER] , актовий запис № 539 ( а.с.32). Постановою приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області - Стадника О. О. 24.04.2019 року позивачу було відмовлено в оформленні спадщини залишеної її батьком - [PERSON] з причини наявності заповіту подружжя [PERSON] , згідно якого усе їх спільне нажите майно заповідається відповідачу ( а.с.10) Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Статтями 1233 - 1234 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно статті 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Відповідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 - 1252 ЦК України. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Отже, чинним цивільним законодавством передбачені вимоги до заповіту, недодержання яких є підставою для визнання його недійсним, зокрема письмова форма заповіту; зазначення в заповіті місця та часу його складання; особистий підпис заповідачем; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК України; якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ч. 2 абз. 3 ст. 1248 ЦК України). Чинність заповіту пов`язується законом із дотриманням вимог щодо його форми і посвідчення (ст. 1257 ЦК). При цьому невідповідність заповіту вимогам закону означає його нікчемність. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Поняття "нікчемність правочину" застосовується у статтях 27, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки. У ст. 215 ЦК України встановлений зв`язок між поняттями "нікчемний" та "недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» , заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи, суд, визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Водночас, у справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова від 20.05.2019 у справі №522/904/16-ц, постанова від 03.07.2019 у справі № 725/2412/15-ц). Враховуючи, що [PERSON] 08 жовтня 2010 року та [PERSON] склали заповіт подружжя на належне їм майно на ім`я відповідача - онука [PERSON] і вказаний заповіт було записано зі слів заповідачів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, перед підписанням було прочитано заповідачем вголос, про що відображено в його тексті, власноручно підписано [PERSON] та [PERSON] та посвідчено приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Купінським М.М., і позивач не спростовує вказані обставини, тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним. Крім того, позивачем не надано жодних доказів на кшталт: медична картка, виписка з історії хвороби, тощо, на підтвердження того, що [PERSON] тяжко хворів та за станом здоров`я, склав заповіт подружжя, не розуміючи значення своїх дій, без свідомого керування ними та усвідомлення їх наслідків або під впливом сильнодіючих знеболювальних препаратів. Позивач не довела, що заповіт, посвідчений 08.10.2010 року всупереч волі заповідача, і не надала доказів, що [PERSON] не міг прочитати заповіт самостійно та не підписував його, а також, що даний заповіт складено із порушенням вимог ст. 1247 ЦК України. У справі судом встановлено, що за життя [PERSON] не відмовився від спільного заповіту зі своєю дружиною - [PERSON] , заповітом не передбачено право заповідачів на встановлення певних умов, за наявності яких виникає право на спадкування іншим подружжям, позбавлення його права на спадкування, передбачення заповідального відказу тощо, що дозволяється у випадку складання індивідуального заповіту, заповідачі чітко визначили у ньому особу, якій вони вирішили заповісти належне їм майно. За вказаних обставин, суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про визнання нікчемності заповіту подружжя [PERSON], посвідченого 08.10.2010 року та визнання права власності по праву спадкування за законом за недоведеністю вимог . Судові витрати понесені позивачем, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України відносить за її рахунок.

Outcome: dismissed