Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 16 березня 2016 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Мельницької сільської ради Жидачівського району Львівської області за актовим записом №01 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). Вказує, що від шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Зазначає, що з початку 2020 року сімейне життя між сторонами погіршувалось. Відповідач не переймається проблемами сім`ї, поводиться зневажливо відносно позивачки, веде безвідповідальний спосіб життя, постійно конфліктує. Постійні сварки та непорозуміння між ними призвели до того, що вони фактично припинили шлюбні відносини та на сьогоднішній день їх не підтримують. У відповідача відсутнє бажання утримувати сім`ю в спокійній та благоприємній обстановці. Вказані обставини призвели до втрати почуття поваги та любові між ними, подальше спільне життя є неможливим. Спільне господарство не ведеться. Позивачка вважає, що шлюб існує лише формально й подальше збереження сім`ї є неможливим та суперечить її інтересам та інтересам дитини. В обґрунтування вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки позивачка зазначила, що їй важко самостійно забезпечити матеріальні потреби дитини, оскільки утримання та виховання доньки потребує значних матеріальних витрат, відповідач офіційно не працює, його дохід не відомий, однак відомо, що відповідач постійно перебуває за кордоном на заробітках, у зв`язку з цим вона змушена просити стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, тому, посилаючись на норми Сімейного кодексу України, позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень з моменту звернення з цим позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, позивачка зазначає, що відповідач не має на утриманні інших осіб, є здоровим, має всі належні умови для того, щоб допомагати їй утримувати доньку. З урахуванням наведеного, позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Будь-які інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала і просила такий задовольнити. Повідомила, що з відповідачем разом не проживають, шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть, примирятися з відповідачем не бажає. Подальше перебування у шлюбі з відповідачем суперечить її інтересам та інтересам їх спільної дитини. Повідомила, що дочка проживає разом з нею, перебуває на її утриманні, відповідач періодично надає кошти для дитини, купує солодощі та деякий одяг, підтримує з ними телефонний зв`язок, дитина його любить. Зазначила, що згодна, щоб на утримання дитини з відповідача стягувалися аліменти у розмірі від 3000 до 4000 гривень щомісячно. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти розірвання шлюбу з позивачкою не заперечував. Підтвердив, що з позивачкою дійсно проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують, їх спільна дитина проживає разом з позивачкою. Однак заперечив щодо заявленого у позовній заяві розміру аліментів у сумі 4000 гривень, вказавши на відсутність у нього роботи. Зазначив, що на даний момент займається пошуком роботи на території України, на заробітки не їздить, є депортованим. На даний момент проживає з батьками, вони його утримують. Зазначив, що не має матеріальної можливості сплачувати запропоновану позивачкою суму аліментів, згоден сплачувати позивачці 2500 гривень аліментів на утримання доньки. Зберігати сім"ю з позивачкою не бажає. Суддя, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивачка посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити частково, зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 10 листопада 2016 року, судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 16 березня 2016 року зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Мельницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, про що було зроблено відповідний актовий запис №01. Подружжя має дитину: доньку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 6 листопада 2017 року). З позовної заяви слідує, що сторони по справі проживають окремо, спільна дитина подружжя зареєстрована та проживає із позивачкою, що підтверджується довідкою Костринської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 17 серпня 2021 року за №373. Позивачка, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідача, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення позивачки, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що має істотне значення, внаслідок чого позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам останніх, що має істотне значення. При цьому, судом враховуються аргументи позивачки, наведені нею в позові, пояснення позивачки, які вона надала у судовому засіданні на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо припинення ведення спільного господарства, припинення подружніх відносин, припинення спільного проживання, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, дослідження зібраних по справі доказів, та не оспорювалися відповідачем. Більше того, у судовому засіданні відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачкою. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість, зважаючи на перебування справи на розгляді в суді з жовтня 2021 року. Вирішуючи вимоги позивачки про стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виконання обов`язку утримувати дитину, регулюються главою 15 Сімейного кодексу України. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1-) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аналіз наведених норм закону та встановлених судом обставин - відсутності домовленості між батьками дитини щодо визначення розміру аліментів, дає суду підстави вважає, що порушене право позивача, з якою проживає дитина, підлягає захисту шляхом постановлення рішення про стягнення аліментів. Водночас суд не погоджується із запропонованим до стягнення позивачкою розміром аліментів. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України, враховує права дитини на достатній життєвий рівень, матеріальний стан позивачки, відповідача, відсутність відомостей щодо наявності у платника аліментів зобов`язань з приводу утримання інших осіб, відсутність негативних даних щодо його стану здоров`я, те, що відповідач є працездатним, та вважає за необхідне визначити аліменти, які підлягають стягненню з відповідача, у розмірі по 2500 гривень щомісячно, але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів, на переконання суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітньої дочки сторін по справі. При цьому суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні вимог в частині стягнення аліментів суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 180-183 СК України та на окремі з яких вірно посилається позивачка у поданому позові. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне в порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивачки 908 гривень 00 копійок судового збору, сплаченого останньою при звернені до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу, а також 908 гривень 00 копійок в доход держави, зважаючи на задоволення вимоги позивачки про стягнення аліментів. При цьому, судом враховується те, що позивачка при звернені до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial