Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори від 18.09.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-1353, на праві особистої приватної власності належить житловий будинок з належними до нього надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] . 17.08.2019 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лашиної Н.Г. за вчиненням нотаріальної дії. а саме, посвідчення договору дарування належного йому житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Перевіривши наявності/відсутності арешту та/або заборони відчуження майна, щодо якого звернувся позивач, було встановлено, що нотаріальна дія щодо посвідчення договору дарування не може бути вчинена, оскільки в електронному Державному реєстрі мається обтяження майна, тип: заборона. У зв`язку з чим, нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Згідно постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна, є архівний запис щодо заборони відчуження будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , тип обтяження: заборона(архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 2206771; зареєстровано: 21.07.2005 11:15:59 за № 2206771 реєстратором: Перша маріупольська державна нотаріальна контора,87500, Донецька обл., м. Маріуполь, пр-т.Металургів,21, (0629)33-41-96; підстава обтяження: не вказано, б/н, 27.04.1990, Сбербанк №171 Жовтневий відділ; об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] , [PERSON] ; причина відсутності коду: архівний запис; додаткові дані: архівний номер 224849DONETSК202?Fh[sdyflfnf 19/01/1999, дата виникнення: 19.01.1999, № реєстра:5625-168, внутр. № С601А83422F05СЕ2228. Вважає, що архівний запис від 19.01.1999 року про заборону відчуження об`єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку з належними до нього надвірними побудовами, перенесений в Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою 21.07.2005 року за № 2206771 не відповідає вимогам закону щодо його ідентифікації та відсутності підстав виникнення, у зв`язку з чим, просив суд вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний номер обтяження: 2206771 від 21.07.2005 року, внесений на підставі документу без номера від 27.04.1990 року, про обтяження (заборону) житлового будинку з належними до нього надвірними побудовами, розташованого по [ADDRESS] , власником якого зазначений [PERSON] . Представник позивача [PERSON] - адвокат Рябоконь С.В. надав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Позивач [PERSON] до суду не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, за участю його представника, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач Перша маріупольська державна нотаріальна контора, за підписом державного нотаріуса Гердвіліс О.В. , надав до суду заяву в якій просив справу розглядати за відсутності нотаріальної контори, залишивши вирішення позовних вимог на розсуд суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04листопада 2019року було відкрито провадження по справі ,та призначено дату підготовчого судвого засідання. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 грудня 2019року було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 квітня 2020року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.1998 року, серії ААН № 286805, виданого державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за № 3-1353, [PERSON] на праві особистої приватної власності , в порядку спадкування, належить житловий будинок з належними до нього надвірними побудовами, розташований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.6). Згідно постанови приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лашиної Н.Г. №601/02-31 від 17.08.2019 року, [PERSON] відмовлено у посвідчені договору дарування житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, шо у Державнму реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності нас нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, є архівний запис щодо заборони відчуження вищевказного будинку. (а.с.7). Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що в графі підстава обтяження зазначено : "не вказана, б/н, 27.04.1990, Сбербанку №171 Жовтневого відділу була накладена заборона на відчуження будинку що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначені відомості вказують,що за вимогою Сбербанку №171 було накладено заборону на домоволодіння(а.с.8). Листом АТ «Державний ощадний банк України» №19/4-03/784/24978/2020100/вих від 08.04.2020 року, повідомляє суд ,що він не може підтвердити або спростувати наявність правонаступництва установи - «Сбербанк №171 Жовтневий відділ».(а.с.49, 56). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно із положеннями статей 391, 396 ЦК України позов про усунення перешкод права, не пов`язаних із позбавлення володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За ч.1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав, зокрема, є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ч. 2ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимоги про звільнення майна з-під арешту,що грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) . Судом встановлено, що в наявності заборона на майно, але до суду не було надано доказів наявності правових підстав для порушення права власності позивача. Отже, наявність заборони на майно за відсутності правових підстав для цього порушує належне позивачу право власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження наданими письмовими доказами та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved