Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення без надання громадянину іншого жилого приміщення. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2019 року, серії ННТ 919364, позивачу [PERSON] належить 3/5 часток домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , позивачці [PERSON] належить право власності на 2/5 часток зазначеного вище домоволодіння. Позивачі зазначають, що в належному їм на праві приватної власності будинку незаконно мешкає відповідач [PERSON] , який порушує правила співжиття в зазначеному вище будинку, що підтверджується постановами про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, копії яких містяться в матеріалах справи, через що спільне співжиття в спірному будинку сторін не можливе, тому позивачі просять виселити [PERSON] з житлового приміщення - будинку [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, про дату та час судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином судовими повістками, які повернуті на адресу суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду невідомі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, витребувані докази та пояснення сторін, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню по наступним підставам. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач [PERSON] є власником 3/5 часток домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.05.2019 року, серії ННТ 919364 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №168681765 від 30.05.2019 року. Позивачка [PERSON] є власницею 2/5 часток зазначеного вище житлового будинку, що підтверджується Технічним паспортом на зазначений вище житловий будинок від 12.09.2016 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №226972791 від 06.10.2020 року. Згідно відповіді Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічно інвентаризації» №606 від 21.05.2020 року, державна реєстрація права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] комунальним підприємством не проводилася. Відповідно до повідомлення Білгород-Дністровського районного відділу ГУ ДМС України в Одеській області від 22.05.2020 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 19.06.1997 року, однак термін зберігання матеріалів, які є підставою для реєстрації становить три роки, тому надати їх на адресу суду не вбачається можливим. В матеріалах справи містяться копії постанов про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173, ч.1 ст. 173-2 КУпАП від 07.04.2015 року, 07.09.2015 року, 11.01.2017 року, зокрема, як зазначено в зазначених вище постановах, «відповідач [PERSON] влаштував сімейну сварку з бабусею гр. [PERSON] , висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, кричав». 01.07.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області з заявою про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань заяви про вчинення злочину відповідачем [PERSON] за ст.ст. 162, 356 КК України. Однак, станом на теперішній час в матеріалах справи відсутні відомості щодо остаточного рішення по даному кримінальному провадженню. Житлові права охороняються законом за винятком випадків, коли вони здійснюються в супереч прав інших громадян, тобто виселення з житлового приміщення допускається виключо на підставах, передбачених законом. У відповідності до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України, кожна особа має право на вільний вибір місця проживання. Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, §44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Також на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК, суд враховує положення Постанови ВС від 04.02.2020 у справі №639/1502/18, в якій Суд роз`яснив, що Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Матеріалами даної справи не підтверджено факт самоправного вселення відповідача [PERSON] за зазначеною вище адресою, окрім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є родичем позивачів. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст.ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України. Згідно до ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших прживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з роз`яснень викладених в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року (з наступними змінами), при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці, виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачі не навели жодного переконливого, належного та допустимого доказу на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача [PERSON] за наявності підстав, передбачених ст. 116 ЖК України. Факти вчинення відповідачем адміністративних правопорушень, які мали місце в 2015 році, в 2017 році, самі по собі не можуть бути підставою для виселення відповідача зі спірного будинку. Посилання позивачів на те, що вони є власниками вищевказаного будинку, а отже, мають охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК України. У відповідності до ч.ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. А частиною 6 даної статті зазначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності,суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виселення без надання громадянину іншого жилого приміщення задоволенню не підлягають. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачами, оскільки у задоволенні позовних вимог позивачів відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed