Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

Позивачі в грудні 2014 року звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання договору підряду від 27 вересня 1993 року недійсним та неукладеним. Позов мотивований тим, що в 1993 році [PERSON], яка була співвласником будинковолодіння [ADDRESS], за свої кошти побудувала будинок «Е» на земельній ділянці за цією ж адресою. Актом № 246 від 24.06.1999 року цей будинок прийнятий до експлуатації на ім`я [PERSON] Рішенням виконкому Вінницької міської ради від 29.07.1999 року акт прийомки до експлуатації затверджений і зобов`язано управління містобудування та архітектури видати свідоцтво про право власності на будівлю. 12.06.2002 року [PERSON] розпорядилась своєю власністю і подарувала своїй доньці [PERSON] 1/4 частку свого будинковолодіння, проте 18.03.2003 року син [PERSON] [PERSON] з надуманих причин подав позов до Ленінського райсуду м. Вінниці і рішенням суду від 28.04.2005 року визнано недійсним договір дарування від 12.06.2002 року та визнано за [PERSON] право власності на гараж та будинок «Е», загальною площею 82,3кв.м., житловою - 64 кв.м. Таким чином, [PERSON] була позбавлена права власності на будинок і цим порушені були права позивачівна житло. Рішення суду про визнання права власності на будинок за [PERSON] ухвалене на підставі незаконного договору підряду від 27.09.1993 року на будівництво цього будинку по [ADDRESS]. Замовником за цим договором був [PERSON], який не був ні користувачем земельної ділянки ні її власником, а підрядником - [PERSON] від ПМП «Ярина». Позивачі вважають, що договір є недійсним, оскільки укладений без дозволу на будівництво користувачів земельної ділянки та власників будинковолодіння - [PERSON], [PERSON], з порушенням ст.ст. 353, 357 ЦК України в редакції 1963 року, а також Постанови Ради Міністрів СРСР від 26.12.1986 р. № 1550 «Про затвердження Правил про договори підряду на капітальне будівництво», укладений без дозволу на виконання капітальних будівельних робіт у господарській діяльності, а також в порушення ст.ст. 9, 10 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» від 21.12.1993 року, оскільки у ПМП «Ярина» відсутня відповідна ліцензія на будівництво. Крім того, у сторін договору підряду відсутні підтверджуючі фінансові документи щодо розрахунків по виконанню умов договору (чеки, накладні, касові ордери, кошториси на будівельні матеріли із відображенням їх вартості, товаротранспортні накладні на придбання будівельних матеріалів, розпорядження, накази, докази сплати податків тощо). Таким чином, сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, в тому числі щодо ціни договору, графіку виконання робіт тощо. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України в редакції 2003 року договір підряду слід визнати недійсним як такий, що не відповідає вимогам цивільного законодавства та іншому діючому законодавству. Крім того, про наявність такого договору [PERSON] дізналась лише в березні 2014 року, а [PERSON] - у вересні 2014 року при ознайомленні з матеріалами цивільної справи за позовом [PERSON], тому строк позовної давності вони не пропустила. В судовому засіданні позивачі та представник позивачів [PERSON] підтримали позов з підстав, зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив, що спірний будинок будував [PERSON], який був забезпеченим чоловіком, оскільки працював на гарній роботі, за свої кошти, тому саме з ним був укладений договір підряду 27.09.1993 року, який був дійсним і всі його умови були виконані. По цьому договору він забезпечив робітників і надав техніку, залучав інші будівельні організації, будь-яких спорів з приводу невиконання договору між ним та [PERSON] не виникало. Представник Вінницької міської ради згідно заяви просив слухати справу у його відсутність та відмовити в задоволенні позову в зв'язку з тим, що він є неналежним відповідачем, а позивачами пропущено строк позовної давності. Треті особи [PERSON] та [PERSON] просили відмовити в задоволенні позову в зв'язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначили, що зміст договору не суперечить вимогам Закону, закінчились будь-які строки зберігання бухгалтерської документації, а позивачу [PERSON] достовірно було відомо про наявність договору ще в 2005 році, оскільки він брав участь в справі та надавав письмові пояснення, йому було направлено копію судового рішення. Третя особа [PERSON] згідно заяви просив справу розглянути у його відсутність. Вислухавши пояснення осіб, що брали участь в справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 27.09.1993 року [PERSON] та ПМП «Ярина» в особі директора [PERSON] підписали договір, відповідно до якого замовник передав підряднику суму в еквіваленті 6 000 доларам США, а підрядник зобов`язався побудувати житловий будинок по [ADDRESS] згідно наданого плану. Крім того, сторони домовились про ремонт врем`янки за цю ж суму, перелік робіт визначений у договорі. В додаток до договору був письмово складений перелік матеріалів, необхідних для будівництва житлового будинку і ремонту врем`янки по [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень чинний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, між сторонами виникли зобов`язальні договірні правовідносини, тому при вирішенні даного позову суд застосовує відповідні норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, який був чинним станом на 27.09.1993 року. Так, відповідно до ст. 332 ЦК УРСР за договором підряду підрядчик зобов'язується виконати на свій риск певну роботу за завданням замовника з його або своїх матеріалів, а замовник зобов'язується прийняти й оплатити виконану роботу. Зміст договору підряду становлять права і обов`язки його сторін. Зокрема, підрядник зобов`язується виконати певну роботу, а замовник повинен надати завдання щодо її виконання, прийняти роботу та оплатити її. В судовому засіданні було встановлено, що договір підряду був виконаний сторонами, будинок збудований та прийнятий в експлуатацію відповідно до акту № 246 від 24.06.1999 року, затвердженого рішенням виконкому Вінницької міської ради № 911 від 29.07.1999 року. Дані обставини визнали сторони договору підряду - [PERSON] (про що сам зазначив в позовній заяві до Ленінського райсуду м. Вінниці від 18.03.2003 року) та [PERSON] в даному судовому засіданні. Крім того, ці обставини були встановлені рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 28.04.2005 року у справі про визнання права власності на новостворене майно і визнання недійсним договору дарування, яке набрало законної сили 29.05.2005 року. Слід зазначити, що [PERSON], яка була притягнута до участі в справі в якості відповідача, в судовому засіданні повідомила, що дійсно всіма питаннями будівництва нового будинку та його документальним оформленням займався [PERSON] Укладений між [PERSON] та [PERSON] договір також відповідає вимогам ст.ст. 153, 154 ЦК УРСР. Враховуючи те, що дані обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, вони не потребують доказуванню на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Рішення суду не оскаржувалось відповідачами [PERSON] та [PERSON], що підтверджується відміткою на копії рішення із зазначенням, що воно набрало законної сили 29.05.2005 року (через місяць з дня ухвалення рішення). Таким чином, сама [PERSON] не вважала свої права порушеними, погодилась із обставинами, встановленими в судовому рішенні, дала суду відповідні пояснення про те, що будівництвом будинку займався [PERSON], тому у позивачів немає підстав стверджувати, що на момент укладення договору підряду та на момент ухвалення судом рішення були порушені їх права. При обґрунтуванні позовних вимог щодо визнання договору недійсним позивачі та їх представник посилались на ст.ст. 45, 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Закон «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Так, відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про практику в справах про визнання угод недійсними» стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними. Разом з тим, в судовому засіданні позивачами не було доведено, що укладеним договором підряду порушені їх права. Посилання на те, що цей договір суд використав як доказ і на його підставі і ухвалив рішення про визнання права власності за [PERSON] на новостворений будинок, чим позбавив їх права власності, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки, як вже зазначалось, рішення набрало законної сили, в апеляційному порядку не оскаржувалось, і було ухвалене судом на підставі ряду досліджених доказів, про що зазначено в самому рішенні, а не лише на підставі договору підряду від 27.09.1993 року. Також не є підставою для визнання недійсним договору підряду посилання представника позивачів на те, що він фактично не був виконаний сторонами, оскільки невиконання умов договору може бути підставою для його розірвання, а не визнання недійсним (п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про практику в справах про визнання угод недійсними»). Протягом життя ні [PERSON] ні [PERSON] не пред`являли вимог щодо невиконання умов договору, щодо порушення будь-яким чином їх прав і обов`язків, а також прав і обов`язків інших осіб, тому твердження позивача [PERSON] про те, що цим договором порушені житлові права позивача як малолітньої особи є лише припущенням. До даних правовідносин не можуть бути застосовані норми ст.ст. 353, 357 ЦК УРСР, Постанова Ради Міністрів УРСР від 26.12.1986 року № 1550 «Про затвердження Правил про договори підряду на капітальне будівництво», оскільки між [PERSON] та МПМ «Ярина» не виникали правовідносини щодо капітального будівництва, зміст якого полягає в укладенні відповідного договору між спеціальними суб`єктами - двома організаціями. Суд в ході судового розгляду сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню прав осіб, які беруть участь в справі. Суд також звертає увагу, що позивачами зазначено дві вимоги, які виключають одна одну щодо визнання договору недійсним та неукладеним. При цьому позивач позовні вимоги не змінював. Суд вважає, що вимога про визнання договору неукладеним в ході судового розгляду не доведена та не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суд також враховує, що позов пред'явлено до фізичної особи [PERSON], який виступав від імені МПМ «Ярина» і був директором підприємства. Також правонаступники сторони договору [PERSON] були залучені лише в якості третіх осіб та позовні вимоги до них пред'являлись. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» при пред'явленні позову до частини відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи всі обставини в їх сукупності,

Outcome: dismissed