Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею як за спадкоємцем четвертої черги право власності на ? частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS], дану частку квартири вона отрмала на підставі договору довічного утримання. [PERSON] належить ? частина зазначеної квартири. [PERSON] померла 12.06.2013 року, після її смерті вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову, оскільки не змогла довести свого родиннного зв*язку з померлою. Вона з дати реєстрації в квартирі, тобто з 11.06.2008 року по день смерті [PERSON], тобто до 12.06.2013 року постійно мешкала разом з нею та проживала однаєю сім*єю. Факт проживання підтверджується свідоцтвом про право власності на частину квартири, договором довічного утримання, її реєстрацією в спірній квартирі, сплатою комунальних платежів. Стан здоров*я [PERSON] вимагав постійної різноманітної допомоги, таким чином склався спільний бюджет, з*явився спілтнй побут та спільні обов*язки. Після смерті [PERSON] вона займалася похованням та оформленням документів пов*язаних з оформленням факту смерті. Біологічних дітей та інших родичів у [PERSON] не було. В зв*язку з викладеним вона повиння була звернутись до суду з відповідним позовом. Представник позивачки в судовому засіданні поозв підтримав в повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради надав до суду заяву пиьмові заперечення в яких зазначив, що позивачкою не доведено факту проживання зі спадкодавецм однією сім*єю протягом останніх 5-ти років в розумінні Сімейного кодексу України. Не підтверджено коло спадкоємців, що мають обов*язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] Не надано інформації щодо проживання інших осіб у спірній квартирі. Просив відмовити в задоволені позову. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, за наявними в матеріалах справи доказами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги заявлені законно та обґрунтовано, а тому підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] на праві власності належала ? частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого [PERSON] міським центром приватизації державного житлового фонду 19 травня 1995 року за реєстраційним № 3-95-36738, згідно з розпорядженням від 19 травня 1995 року за № 10164, зареєстрованого в ДКП [PERSON] міського бюро технічної інвентаризації 25 травня 1995 року, за реєстровим № П-3-8586, та рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 травня 2006 року справа № 2-2372/2006, зареєстрованого в КП «[PERSON] міське бюро технічної інвентаризації» 22 червня 2006 року, за реєстраційним № 15164650, номер запису П-3-8586 в книзі 1. [PERSON] на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 27.07.2006 року, посвідченого 27.07.2006 року державним нотаріусом Сьомої [PERSON] нотаріальної контори [PERSON], номер у реєстрі нотаріальних дій 4-597. [PERSON] [INFO] померла 12 червня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби [PERSON] міського управлівння юстиції. З 26.03.1996 року [PERSON] безстроково була встановлена перша група інвалідності, внаслідок чого остання регулярно потребувала догляду та піклування, що підтверджується довідкою МСЕ № 309013, виданою 03.04.1996 р. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] була заведена спадкова справа № 12-2013, витяг про реєсьтрацію в спадкоовму реєстрі № 36032813 від 10.12.2013 року. Станом на 02.07.2015 року інші спадкоємці в цій спадковій справі до нотаріуса не звертались. Заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину не видавались. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших сторін, які мають значення для справи. Ці дані, як передбачено приписами ч.2 ст.57 ЦПК України, встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1220, 1268 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право на спадщину або має право не прийняти її. За правилами ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 1222 Цивільного Кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно вимог ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. При цьому положеннями частини 3 статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1220 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкоємцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. При цьому, головною ознакою проживання спадкоємця однією сім'єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою ознакою є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Такими особами можуть бути й інші родичі спадкодавця, причому ними можуть також бути й особи однієї статі зі спадкодавцем, або особи, які взагалі не пов'язані спорідненням зі спадкодавцем. Згідно з правилами ст. 1220 ЦК України та ст. 249 ЦПК України часом відкриття спадщини слід вважати день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, виданому відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Тобто, [PERSON] разом із [PERSON] були фактично однією сім'єю, проживали разом на спільній житловій площі, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. І саме постійне проживання спадкодавця із спадкоємцем - позивачем по справі - на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину. [PERSON] відмову від прийняття спадщини не заявляла, а отже, прийняла спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON], шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час його смерті і, відповідно, має право на спадкове майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, крім того, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В судовому засіданні в якості свідків були допитані [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що [PERSON] з літа 2008 року постійно проживала разом з [PERSON] по день її смерті. [PERSON] потребувала стороннього нагляду, який їй надавала [PERSON] та [PERSON] вважала її своєю родиною. Не довіряти показанням свідків у суду підстав немає, оскільки вони не протиречать фактичним обставинам справи. Судом також встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] склались тісні взаємовідносини, оскільки з урахуванням стану здоровя [PERSON] [PERSON] було розпочато надання добровільної різноманітної допомоги, що призвело до утворення спільного бюджету, спільного побуту, спільних прав та обов'язків. До того ж вони проживали на одній житловій площі та сплачували за комунальні послуги, про що свідчать відповідні квитанції, які надані позивачкою до матеріалів справи. Після смерті [PERSON] поховання та усі відповідні процедури щодо оформлення факту її смерті також проводила заявниця. Біологічних дітей чи інших близьких родичів на момент смерті [PERSON] не мала, за життя вважала [PERSON] своєю родиною. Суд, дослідивши матеріали справи, надані позивачкою докази, вважає, що позовні вимоги заявлені обґрунтовано, а тому підлягають задоволенню. На підставі вишевикладенного і

Outcome: approved