Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

У листопаді 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл майна, що є об'єктом спільної власності подружжя, а саме двокімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити її позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає до задоволення, за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 11 серпня 2007 року. За час шлюбу сторони придбали двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 25.02.2088 року було видане на ім'я відповідача [PERSON]. Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Судом встановлено та не оспорювалось сторонами, що за час перебування у вони придбали двокімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Договором інвестування в будівництво житла від 02.12.2005 року (а.с.5) та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 25.02.2088 року (а.с.3). Відповідно до Договору інвестування в будівництво житла від 02.12.2005 року вартість квартири складає 166 837,00 грн. Сторонами не заперечувалась вартість квартири, встановлена в договорі інвестування. Більше того, відповідачем не заперечувався та не оспорювався факт придбання даної квартири в період перебування в шлюбі з позивачкою. Таким чином, наведені вище обставини та факти свідчать про те, що вказане вище майно, а саме квартира [ADDRESS] належать [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Більше того, встановлені вище судом обставини та факти свідчать про обґрунтованість в даній частині позову. Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Так, положенням ст. ст. 60,61 визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Таким чином, зважаючи на вказані обставини та норми закону, що регулюють дані правовідносини, вбачається, що предмет спору квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки є такою, що була придбана сторонами за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, що відповідачем по справі в ході судового розгляду справи не заперечувалось. Вказані обставини свідчать про обґрунтованість вимог позивачки [PERSON] щодо визнання вищевказаної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, суд вважає за доцільне у відповідності до вимог чинного законодавства визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] З аналізу даних норм права та встановлених судом фактів і обставин вбачається, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - квартири [ADDRESS] та визнання права власності за [PERSON] на ? її частину, є законними та обґрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: approved