Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про встановлення факту сумісного проживання, перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання домоволодіння спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, посилаючись на те, що з відповідачкою [PERSON] проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу з жовтня 2001 року по теперішній час, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обв'язки. З липня 2007 року проживали в незакінченому новопобудованому житловому будинку, продовжуючи його добудовувати. В грудні 2008 року на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду було визнано право власності на вказаний будинок за відповідачкою, який в подальшому було зареєстровано в БТІ. В 2011 році розпочали будівництво гаражу, який на даний час ще добудовується. Крім того за час спільного проживання за спільні кошти було придбано автомобіль. Просить суд визнати будинок та не житлові споруди спільною сумісною власністю подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/2 частини вказаного нерухомого майна. Позивач та його представник в судовому засіданні відмовилися від позовних вимог щодо визнання спільним майном подружжя приватизованої земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] в іншій частині позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнала. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову суд ухвалює судове рішення в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши докази по справі, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідачка почали сумісне проживання однією сім'ю з 2003 року, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Дані факти щодо спільного проживання сторони у судовому засіданні визнали. За приписами ч. 2 ст. 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За таких обставин, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Щодо позовних вимог про визнання об'єктів спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя, суд виходить з наступного. 17.12.2008 року за рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] та в подальшому було зареєстровано в Фастівському БТІ. Витяг про реєстрацію права власності на даний житловий будинок було оформлено 02.02.2009 року. Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до п.20 Пленуму Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які не проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Враховуючи викладене та пояснення сторін, суд приходить до висновку, що побудований житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За таких обставин, враховуючи заявлені позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає можливим поділити спірний будинок, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину будинку. Щодо позовних вимог щодо визнання спільним майном подружжя нежитлову споруду (сарай-гараж) спільним майном подружжя та визнання права власності на 1/2 частину даних споруд за позивачем, суд вважає, дана вимога не підлягає задоволенню. Так, право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК. Самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважаєтся будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Як вбачається з письмових матеріалів справи та пояснень сторін не житлова споруда (сарай-гараж) на даний час є незавершеним будівництвом, будівництво розпочато без будь-яких дозволів та проектів на її будівництво. Таким чином, проводячи розгляд справи в межах заявлених вимог, суд, приймаючи до уваги позицію відповідача, який визнав позов але враховуючи, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, вважає позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial