Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який був укладений, 16.06.2007р. у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, за актовим записом № 651, від шлюбу сторони мають спільну не повнолітню дитину [PERSON], [INFO] Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що з липня 2016 року сторони припинили шлюбно-сімейні відносини по причині переїзду відповідача проживати на невизначений термін за кордон, а тому подальше спільне проживання та збереження сім"ї неможливе. Позивач в судове засідання не зявився попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявилась попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнав. Розглянувши подані заяви сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ч. 1 ст. 57 ЦПК України, Відповідно ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що позивача та відповідач, 16.06.2007р. зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, за актовим записом № 651. Від шлюбу сторони мають спільну не повнолітню дитину: [PERSON], [INFO] Також встановлено, що спільне життя у подружжя не склалося, сімейно-шлюбні відносини сторони припинили з липня 2016 року по причині переїзду відповідача проживати на невизначений термін за кордон. Спільного господарства не ведуть, спору про поділ майна не має, між сторонами досягнуто згоди щодо проживання дитини разом із позивачкою. Суд вважає , що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не можливе та буде суперечити їх інтересам та інтересам дитини. Враховуючи, що сторони до примирення не прагнуть, збереження сімї є неможливим, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі, і вимога про визначення місця проживання дитини, які відповідач не заперечив, підлягає задоволенню, так як фактично дитина і так проживає разом із матірю. На підставі викладеного та

Outcome: approved