Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду Печерського районного суду м. Києва із позовом до відповідача, в якому просить виселити [PERSON] з кімнати [ADDRESS] Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у власності позивача перебуває адміністративно-побутовий корпус, що розташований за адресою: [ADDRESS] адміністративно-побутового корпусу проживає відповідач [PERSON] Так як, адміністративно-побутовий корпус належить на праві власності позивачу, а відповідач ним користується, то дані відносини є сервітутом. Оскільки, адміністративно-побутовий корпус не є об'єктом житлової нерухомості, то дана обставина виключає можливість проживання у кімнаті № [NUMBER] відповідача. 22.09.2017 судом направлено запити щодо доступу до персональних даних, на підставі ст. 122 ЦПК України, з метою отримання інформації щодо про місце проживання (перебування) та відповіді на які отримано судом 04.10.2017 та 06.10.2017. Відповідно до наданої інформації ГУ ДМС України в м. Києві відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] дані станом на 06.11.2001 року. 17.11.2017 р. ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Згідно п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням харектеру спірних відносин, ціни позову та способу захисту права обраного позивачами встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадженні. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що Адміністративно-побутовий корпус, літ «А», що розташований за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить ТОВ «Тактік» та не є об'єктом житлової нерухомості. Згідно ордеру № 419 виданого виконавчим комітетом Московської районної Ради депутатів трудящих, право на зайняття службового жилого приміщення видано [PERSON], що працювала на заводі інституту Патона на посаді «двірник», в тому, що їй надається жиле приміщення на період роботи на даній посаді, за адресою: [ADDRESS]. Ордер виданий згідно рішенню виконкому Московської Райради від 13.06.1977 № 320/24. Дата видачі ордеру 24.06.1977 р. При цьому відмовляючи в задоволенні позовних вимог ЗАТ "ДОслідний завод зварювального устаткування Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона про виселення [PERSON] з кімната [ADDRESS], Апеляційний суд м. Києва у своєму рішенні від 10 березня 2009 року зазначив про те, що [PERSON] не може бути виселений без надання іншого житлового приміщення. Так, під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] відноситься до категорії осіб, які згідно вимог ст.ст. 125,132 ЖК УРСР не можуть бути виселені із службових житлових приміщень та з гуртожитків без надання їм іншого житловго приміщення. Зокрема, [PERSON] є пенсіонер по старості. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. В даному випадку посилання позивача на застосування ст.406 ЦК України є безпідставним, оскільки між сторонами не було укладено відповідного сервітуту. За викладених обставин підстави для задоволення вимог відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed