Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

позивач звернуся до суду з позовом до відповідачів про заборону здійснювати будівництво капітальної будівлі на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] з порушенням вимог чинних будівельних норм і правил. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.06.2002 р. Першою київською державною нотаріальною конторою, позивач є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з житлового будинку та господарських будівель. В квітні 2016 р. відповідачами на суміжній земельній ділянці розпочато будівельні роботи по зведенню капітальної споруди фундаментом прив`язаної до землі. Фундамент виготовлено на межі земельної ділянки з порушенням вимог будівельних норм без дотримання відповідних відстаней, що призведе до затікання води та унеможливить безперешкодне користування і обслуговування належної будівлі. Оскільки даний спір сторони не змогли вирішити в позасудовому порядку, позивач просить заборонити відповідачам здійснювати будівництво капітальної будівлі на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] в судовому порядку. 27.06.2016 р. на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. 23.02.2017 р. судом в провадження прийнято зустрічний позов про визнання недійсним державного Акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 145806 від 03.07.2003 р., виданого на ім`я [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради № 109/269 від 28.11.20002 р., кадастровий номер 8000000000:79:118:0068, загальною площею 00740га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] . Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що [PERSON] є власницею 1/3 частки житлового будинку на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка межує з земельною ділянкою позивача за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі зазначають, що земельна ділянка, на яку позивачу видано державний акт, фактично відведена домоволодінню по [ADDRESS] , будь-яке рішення щодо вилучення частини земельної ділянки не приймалось. Вказаний акт відповідачі вважають незаконним. Також відповідачами подані письмові заперечення з приводу заявлених позовних вимог за первісним позовом, відповідно до яких вони просять відмовити у задоволенні позову [PERSON] , оскільки [PERSON] не є власником земельної ділянки, на якій здійснюється будівництво, не здійснює його, а отже не є належним відповідачем у даному спорі. Крім того, відповідачі зазначають, що будівництво не є капітальним, не містить фундаменту, і будь-якого дозволу на його проведення не вимагається. 23.02.2017 р. судом до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено Київську міську раду та Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 16.05.2017 р. позивачем подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить зобов`язати відповідачів знести самочинно збудований на земельній ділянці по [ADDRESS] будинок. Третьою особою без самостійних вимог - Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації подані письмові пояснення з приводу заявлених вимог, відповідно до яких третя особа просить прийняти рішення згідно з вимогами чинного законодавства та зазначає, що [PERSON] , [PERSON] звернулись 11.03.2016 р. з заявою щодо приватизації земельної ділянки по [ADDRESS] після чого сформовано кадастрову справі і проводиться розробка проекту землеустрою. Третьою особою - Київською міською радою подані письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до яких рада просить ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. 23.08.2018 р. судом за клопотанням позивача призначена судова будівельно-земельно-технічна експертиза та за клопотанням відповідача судова експертиза технічної документації. 06.02.2019 р. справа повернулась до суду без проведення експертизи в зв`язку з невиконанням клопотання експерта та не проведенням оплати. 27.07.2020 р. судом закрито підготовче провадження. Представник позивача в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову, з врахуванням заяви про зміну предмету позову, в повному обсязі, просив суд його задовольнити, посилаючись на здійснення відповідачами в 2016 р. самочинного будівництва за адресою: [ADDRESS] капітальної будови, без дотримання будівельних норм, що може призвести про порушення його прав та вільне користування і обслуговування житлового будинку позивача. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити в зв`язку з його необґрунтованістю. Відповідачі заперечували проти задоволення первісного позову, вказуючи на те, що здійснення будівництва не потребувало отримання спеціального дозволу та розробку проекту, оскільки це не є капітальною будовою, не містить фундаменту і позивач не довів порушення свого права. Зустрічний позов просили задовольнити, зазначаючи на незаконність, не їх думку, отримання позивачем державного акту на землю. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.06.2002 р. Першою київською державною нотаріальною конторою, є власником домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, він є власником земельної ділянки за даною адресою згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянки, що виданий на підставі рішення від 28.11.2002 р. № 109/269. [PERSON] є власником 1/3 частини будинку [ADDRESS] . Позивач, звертаючись до суду, просить зобов`язати відповідачів знести самочинно збудований збудований на земельній ділянці по [ADDRESS] будинок, який побудований без дотримання будівельних норм. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.15 ЦК України що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за наявності двох умов: доведеності факту порушення прав; будівництво є самочинною забудовою. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Якщо проведення перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: 1) власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; 2) власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; 3) самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. Згідно з частиною першою статті 376ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проєкту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц. При цьому у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 2-6977/11 зроблено висновок, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки, з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України". Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою (постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц. Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проєкту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проєкту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (стаття 16 Цивільного кодексу України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. В силу положень ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивачем при зверненні до суду не надано суду будь-яких доказів на підтвердження порушення його прав з боку відповідачів, наявності у нього перешкод у користуванні і обслуговуванні власного житлового будинку, а також наявності визначених ст.376 ЦК України підстав для визнання здійсненого будівництва самочинним та його знесення. Матеріали справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів того, що здійснене будівництво на земельній ділянці по [ADDRESS] , є капітальною будовою, здійснено з порушенням будівельних норм та порушує права позивача. З огляду на викладене, в зв`язку з недоведеністю обставин, викладених в позовній заяві, а також наявності порушеного права з боку відповідачів, позов [PERSON] не підлягає задоволенню. З цих же підстав не підлягають задоволенню вимоги відповідачів за зустрічним позовом. Останні посилаються на те, що позивач, на їх думку, незаконно отримав Державний акт на землю за адресою: [ADDRESS] , оскільки така земельна ділянка не була ним успадкована разом з будинком після смерті батька, і він не погоджував межі земельної ділянки з користувачами сусідньої земельної ділянки, а також ця земельна ділянка відведена під домогосподарство по [ADDRESS] . У п. 11 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідачі в ході судового розгляду не довели суду наявність порушеного права прийняттям рішення органом місцевого самоврядування про передачу [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , що така земельна ділянка була передана з порушенням вимог чинного законодавства. Будь-яких доказів суду надано не було. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на викладене, оцінюючи встановлені обставини та досліджені докази в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення як первісного, так і зустрічного позову в зв`язку з їх недоведеністю. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позовів, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed