Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 253 від 09 липня 2013 року складено Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області. Також стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з моменту подачі позову та до повноліття дитини. Зазначає, що разом з відповідачем проживала однією сім"єю без реєстрації шлюбу з листопада 2012 року по 01 квітня 2015 року. 01 квітня 2015 року відповідач залишив її та їх спільного сина [PERSON] , з яким до теперішнього часу не спілкується, долею дитини не цікавиться, а також не утримує його. Позивач [PERSON] та її представник-адвокат Бусуєк Л.А. в дане судове засідання не з`явились, надали заяву, в якій просили розглянути справу за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційній веб-сторінці суду, причину неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав. Представник третьої особи виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування Брежнєва С.А. в дане судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує також надала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Представник третьої особи служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області Лобенко Т.Г. в дане судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у сторін [PERSON] та [PERSON] , які не перебували у зареєстрованому шлюбі, народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області (а.с.11). 01.04.2015 року відповідач, який мешкав з позивачем у квартирі її батьків за адресою: [ADDRESS], залишив позивача та їх сина [PERSON] , якому на той час було 1 рік та 10 місяців, та більше до дитини не приходив, сином не цікавився, матеріально його не утримував. На даний час позивач з дитиною тимчасово, в зв`язку з ремонтом квартири за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , мешкає у бабусі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Адреса місця проживання бабусі позивача відповідачу відома. Відповідно до Акту обстеження умов проживання [PERSON] від 27.02.2019 року за адресою: [ADDRESS] , в квартирі є усі необхідні меблі, предмети побуту, санітарний стан приміщення добрий. Дитина забезпечена сезонним одягом, взуттям, предметами особистої гігієни, іграшками, продуктами харчування (а.с.15). З довідки та характеристики Лозівського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №8 «Дзвіночок» від 21.02.2019 року вбачається, що дитина [PERSON] відвідує даний заклад з 04.03.2016 року по теперішній час. Батько дитини - відповідач по справі [PERSON] жодного разу не приходив до дитячого садка, з вихователем не спілкувався, батьківські збори не відвідував. Дитину приводять в дитсадок та забирають мати або бабуся. Позивач працює в м.Харкові вахтовим методом, створює усі необхідні умови та забезпечує усім необхідним дитину, цікавиться успіхами сина, є активним його помічником, охоче співпрацює з вихователями, виконує усі рекомендації та завжди пропонує свою допомогу, відвідує батьківські збори, свята, розваги, цікавиться розвитком дитини, приділяє належну увагу вихованню сина (а.с.16,17). Згідно повідомлення КНП «Лозівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Лозівської міської ради Харківської області від 28.02.2019 року, дитина [PERSON] на диспансерному обліку не перебуває, в разі хвороби за медичною допомогою дитина звертається у супроводі матері або бабусі. Усі рекомендації виконуються в повному обсязі. Зауважень з боку медичних працівників немає (а.с.19). Також відсутність відповідача у житті сина [PERSON] підтверджується Протоколом індивідуальної психологічної діагностики дитини від 28.02.2019 року, який було надіслано Управлінням освіти, молоді та спорту Лозівської міської ради Харківської області 05.03.2019 року. Діагностику було проведено за адвокатським запитом з метою виявлення впевненості-невпевненості дитини в батьківській любові, з`ясування відношення дитини до кожного з членів сім`ї, виявлення особливостей внутрішньосімейних відносин (а.с.21,22-25). Із вказаного Протоколу вбачається, що у дитини існує тісний емоційний взаємозв`язок з матір`ю, він відчуває психологічну потребу присутності в його житті батька, відсутність якого дитина помічає в реальному житті. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як свідоме ухилення відповідача від виховання своєї дитини, нехтування нею своїх батьківських обов`язків. Відповідач життям сина не цікавиться, не турбується про його духовний та фізичний розвиток, його навчанням та підготовкою до самостійного життя, матеріально його не утримує. Згідно висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування від 23.05.2019 року є доцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] та стягнення з останнього аліментів, оскільки він не забезпечує належне його утримання та виховання, самостійно відсторонився від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітньої дитини. Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В постанові №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу №6, принципу №7 абз.2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає необхідним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] . Суд зазначає, що відповідно до ч.2,3 ст.166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 182 СК України визначено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, виходячи з обов`язку батьків утримувати дітей, конституційного права особи на прожитковий мінімум, суд вважає, що є підстави для призначення аліментів в заявленому розмірі з дати пред`явлення позову згідно вимог ч.1 ст.191 СК України. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved