Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що 17.08.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, від якого [INFO] народився син [PERSON] В 1992 році [PERSON] було надано в користування квартиру [ADDRESS], куди вони вселилися всією сім»єю в жовтні 1992 року. Вони весь час сплачують комунальні послуги, розраховані на 3-х осіб, за власний кошт здійснюють поточний ремонт та утримують дане житлове приміщення. Таким чином, з жовтня 1992 року по теперішній час вони - [PERSON], [PERSON] постійно проживають, а з 30.10.2000 року та з 02.11.2009 року відповідно зареєстровані за вказаною адресою. Відповідач проживав разом з ними за вказаною адресою до 2000 року, після чого покинув сім»ю, в зв»язку з чим шлюб між [PERSON] та ним було розірвано рішенням суду. Позивачі посилаються на те, що в 2012 році під час того, як відповідач намагався продати спірну квартиру, їм стало відомо, що він 16.02.1998 року отримав свідоцтво про право власності на житло - вказану квартиру [ADDRESS] яке було видано на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2/469-98 від 16.02.1998 року. Вказане свідоцтво порушує їх право на приватизацію житла, оскільки [PERSON], в той час, коли вони постійно проживали з ним однією сім»єю в квартирі державного житлового фонду умисно приватизував дане житло одноособово, окрім того, на час приватизації [PERSON] був неповнолітнім. Позивачі просять визнати недійсною приватизацію [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнати недійсним розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2/469-98 від 16.02.1998 року про передачу у власність [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 16.02.1998 року, видане на ім»я [PERSON], про належність йому на праві власності квартири [ADDRESS], скасувати право власності [PERSON] на вказану квартиру. В судовому засіданні позивачі, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримали. В дане судове засідання не з»явилися, про розгляд справи повідомлені, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. В судове засідання відповідач [PERSON] та представник Дніпропетровської міської ради повторно не з»явилися, про день, час та місце розгляду повідомлялися належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому суд відповідно до ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивачів вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Вислухавши пояснення позивачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, 17.08.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим 17.08.1991 року Кіровським відділом ЗАГС, актовий запис № 588. Від шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] Встановлено, що в 1992 році [PERSON] було надано в користування квартиру [ADDRESS], куди вони вселилися всією сім»єю в жовтні 1992 року. Вказана квартира, загальною площею 48,4 кв.м., житловою площею 35,9 кв.м., складається з: 1- житлова кімната, площею 7,9 кв.м.; 2-житлова кімната, площею 8,9 кв.м., 3-житлова кімната, площею 7,6 кв.м.; 4-житлова кімната, площею 11,5 кв.м.; кухні, площею 7,8 кв.м.; коридору, площею 2,2 кв.м.; сіней, площею 2,5 кв.м. За час проживання в квартирі позивачі весь час сплачують комунальні послуги, розраховані на 3-х осіб, за власний кошт здійснюють поточний ремонт та утримують дане житлове приміщення. Таким чином, з жовтня 1992 року по теперішній час вони - [PERSON], [PERSON] постійно проживають, а з 30.10.2000 року та з 02.11.2009 року відповідно зареєстровані за вказаною адресою, що не було спростовано відповідачами. Відповідач проживав разом з сім»єю за вказаною адресою до 2000 року, після чого залишив її, в зв»язку з чим рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 31.07.2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. 24.09.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська видано свідоцтво про розірвання шлюбу 23.09.2003 року між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 457, серія [NUMBER] В 2012 році під час того, як відповідач намагався продати спірну квартиру, позивачам стало відомо, що він 16.02.1998 року отримав свідоцтво про право власності на житло - вказану квартиру [ADDRESS] Як вбачається із Свідоцтва про право власності на житло від 16.02.1998 року, воно було видано [PERSON] виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №2/469-98 від 16.02.1998 року. Відповідно до вказаного свідоцтва квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], ця квартира, площа якої становить 48,4 кв.м., приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». На підставі цього Свідоцтва право власності на дану квартиру зареєстровано за [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи, приватизація [PERSON] спірної квартири була здійснена на підставі його заяви від 17.10.1997 року, поданої керівнику органу приватизації, до якої була додана довідка про склад сім»ї, в яких зазначено, що на час звернення позивача з заявою в квартирі проживав він один. Також, на підставі вказаної заяви Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради було видано розпорядження № 2/469-98 від 16.02.1998 року про приватизацію вказаної квартири на ім»я [PERSON], у відповідності до якого було видано оспорювань позивачами Свідоцтво про право власності на житло. Разом з цим, судом встановлено, що на час звернення відповідача до органу приватизації із заявою та на час здійснення приватизації у спірній квартирі з жовтня 1992 року постійно проживали позивачі, які були членами сім»ї наймача [PERSON], що підтверджується Актом від 14.06.2013 року, складеним комісією у складі працівників КП «КЖЕП №1» ДМР за участю сусідів позивачів, та що не було спростовано відповідачами. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду України. У відповідності до п.2 ст.8 цього Закону передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за яким зберігається право на житло, з обов»язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Згідно до ст.3 Закону до членів сім»ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі разом з наймачем, або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України в редакції, що дії з 2004 року, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.3 ст. 215 ЦК України в редакції 2004 року, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. Згідно до ст. 328 ЦК України (в ред. 2004 р.) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Таким чином, приватизація спірної квартири була здійснена без врахування інтересів позивачів та їх права на приватизацію житла відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». З огляду на встановлені судом обставини, позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачів підлягають стягненню солідарно понесені ними витрати по справі - сплачений судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved