Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення до житлового приміщення. В судовому засіданніпредставник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що 27.11.2003 року сторони уклали між собою шлюб. В шлюбі у них народився син [PERSON], 21.01.2012 року. В період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS], яку оформили на позивача [PERSON] В подальшому відносини між сторонами погіршились. З 6.04.2017 року коли рішенням Дарницького районного суду м. Києва було відібрано дитину у відповідача [PERSON] і передано позивачу [PERSON], остання з сином проживала у даній квартирі. Але [PERSON] почав погрожувати фізичною розправою, вказуючи, що він знову викраде їх дитину і позивачка ніколи його не побачить. На даний час відповідач перешкоджає позивачу у користуванні квартирою, вивіз її особисті речі та меблі з даного житлового приміщення, викрав грошові кошти позивача, змінив замки вхідних дверей квартири, вирвав сигналізацію, вигнав на вулицю улюбленого кота. [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів, однак позитивного результату це не дало. Тому просить суд вселити позивача з сином до спірної квартири та зобов'язати відповідача не чинити позивачу перешкоди у користуванні даним житлом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що спірна квартира була дійсно придбана в період шлюбу сторін і оформлена на позивача. Однак рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2017 року право власності на неї було визнано за позивачем і відповідачем в рівних частках. Відповідач за даним рішенням зареєстрував своє право власності на вказану частину нерухомого майна, а позивач це на день розгляду справи не зробила. Після придбання даної квартири в ній довгий час проживали квартиранти, цим всім займалась позивач. Сторони проживали в квартирі [ADDRESS], а потім відповідач зі своєю матір'ю переїхав до будинку у [ADDRESS], де мешкає і по сьогоднішній день. В даній квартирі він не проживав як і позивачка, тому ніяких перешкод їй не чинив. Ключі від квартири знаходяться виключно у позивачки, тому вона перевіряє житло, забирає грошові кошти у квартирантів, але останнім часом приховує своє фактичне місце проживання. Тільки одного разу коли він шукав свого сина, якого забрала позивач і вивезла у невідомому напрямку, він 24.04.2017 року близько 21-00 годин прийшов до спірної квартири з колегою і на їх дзвінок, двері відкрили двоє чоловіків, які пояснили, що дану квартири вони орендують у [PERSON] Але на його питання пред'явити договір оренди, один із чоловіків втік, а другий кинувся на нього з ножем, а сусіди йому повідомили, що в квартирі довгий час проживають невідомі чоловіки, будь-якої жінки вони не бачили. З цього приводу відповідач викликав працівників поліції. Більше він до квартири не приходив. Ніяких особистих речей позивачки та меблів він не вивозив, грошей не крав, тому що сам туди потрапити не можу, ніякого кота він не виганяв, бо ніякі коти в квартирі не жили, а син, коли мешкав у смт. Чабани, мав улюбленого собаку, яку потім отруїла позивач. Таким чином, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки позивач самостійно може вселитись у своє житло, в чому він їй ніколи не перешкоджав. Заслухавши представникапозивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні вимог позову необхідно відмовити з наступних підстав. За змістом ч.4, ст.41 КонституціїУкраїни, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року"ніхто не може бути протиправнопозбавлений права власності. Право приватноївласності є непорушним. Як зазначає ч.1, ст.321 ЖК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправнопозбавленийцього права чиобмежений у йогоздійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено у судовому засіданні, 27.11.2003 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у відділі РАГС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1990. Від зареєстрованого шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.3). У відповідності до ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як наголошує ч.1, ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. 10.07.2008 року в період шлюбу сторін був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], за яким того дня позивач [PERSON] набула права власності на вказане нерухоме майно (а.с.2). За правилами ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2017 року, яке вступило в законну силу, було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] за позивачем і відповідачем в рівних частках в порядку поділу майна подружжя, тобто по 1/2 частині за кожним (а.с.34-38). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] зареєстрував своє право власності на 1/2 частину спірної квартири 11.01.2018 року на підставі вказаного судового рішення (а.с.42). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що їй не відомо про реєстрацію [PERSON] своєї частки і на день винесення рішення по даній справі доказів з цього приводу не надала. Згідно ч.1-2, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За приписами ч.1; 3, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Представник позивача обґрунтувала позов тим, що після винесення заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10.01.2017 року було відібрано дитину у відповідача [PERSON] і передано позивачу [PERSON], остання з сином проживала у даній квартирі. Але [PERSON] почав погрожувати їй фізичною розправою, вказуючи, що він знову викраде їх дитину і позивачка ніколи його не побачить. На даний час відповідач перешкоджає позивачу у користуванні квартирою, вивіз її особисті речі та меблі з даного житлового приміщення, викрав грошові кошти позивача, змінив замки вхідних дверей квартири, вирвав сигналізацію, вигнав на вулицю улюбленого кота і не надає доступу до житла. В підтвердження таких пояснень надала висновок про результати розгляду звернення громадян Дарницького управління поліції ГУ НП в м. Києві від 17.05.2017 року. Зі змісту даного висновку вбачається, що [PERSON] 15.05.2017 року звернулась до вказаного правоохоронного органу з заявою про те, що [PERSON] перешкоджає їй та її сину користуватись спірною квартирою. В ході перевірки по даному матеріалу працівником поліції було встановлено, що двері в дану квартиру ніхто не відкрив, однак зі слів мешканців сусідніх квартир стало відомо, що [PERSON] змінив замки вхідних дверей спірної квартири, чим перешкоджає у користуванні нею своїй дружині та дитині (а.с.5). Інших доказів, які б підтвердили позов, ні позивач, ні її представник не надали. Оцінюючи зміст вказаного висновку, суд вважає, що його не можна покласти в основу рішення, оскільки сама перевірка проводилась дільничним працівником поліції [PERSON] однобічно, поверхнево та неповно: він так і не з'ясував, хто на момент перевірки мешкає в спірній квартирі, не встановив у заявниці з якого часу [PERSON] перешкоджає їй у користуванні квартирою, коли вона виявила наявність змінених замків і чи зверталась до відповідача для отримання дублікатів ключів від цих замків. В самому висновку не зазначено, яких сусідів опитав поліцейський, з яких квартир, що вони знаються про мешканців спірної квартири, яким чином кожний з них дізнався про встановлення [PERSON] нових замків до вхідних дверей, чи конкретно бачив, чи чув з чиїхось слів і коли саме відбувалась ця подія, яким чином і у який спосіб відповідач перешкоджав позивачу та їх дитині користуватись квартирою, щодо яких подій і коли саме вони були очевидцями. Крім того, залишився не опитаним сам [PERSON], при цьому у вказаному документі не було зазначено причину. Таким чином, відомості у даному висновку про здійснення перешкод у користування квартирою, здійснені дільничним [PERSON], носять неконкретний, поверхневий і односторонній характер, тому сам документ не є доказом в розумінні положень ст.76-80 ЦПК України. Крім того, суд також не може покласти в основу рішення ствердження представника позивача [PERSON] про те, що позивач з сином вимушена орендувати для свого проживання інше житло - квартиру [ADDRESS], надавши договір позички житлового приміщення №1 від 15.11.2017 року (а.с.32-33), в зв'язку з чиненням перешкод відповідачем, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2017 року, яке вступило в законну силу,було визнано за позивачкою не тільки право власності на вказану частину спірної квартири, а й на 1/3 частину квартири [ADDRESS], і на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], тобто спірна квартира - не єдине житло у позивача. Крім того, з будь-якого документу не вбачається, що позивач проживає саме за адресою орендованої квартири, а навпаки спростовуються такі ствердження змістом позовної заяви, де зазначається адреса: [ADDRESS] (а.с.1), повідомленням про усунення недоліків позовної заяви (а.с.8), довіреністю (а.с.6; 20), а відповідь Дарницької поліції на заяву позивача була направлена останній за адресою спірної квартири (а.с.4). У відповідності до ч.3, ст.12; ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.1, ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідач [PERSON] в судовому засіданніпозов не визнав, пояснивши, щоспірну квартиру вжебагатороківпозивачздає у найм особам чоловічоїстаті. Вінніколи не мінявзамківвхідних дверей квартири, не перешкоджавпозивачці у користування нею, а навпакивін сам віднеї не маєключів, оскількикеруєданимжитломсаме [PERSON] А біляквартиривінбувтільки раз 24.04.2017 року близько 21-00 годин, де побачив двох квартирантів, які не впустили його до квартири. Як вбачається з висновку про результати розгляду звернення громадян Дарницького управління поліції ГУ НП в м. Києві від 6.05.2017 року працівник поліції [PERSON] встановив, що в спірній квартирі проживали [PERSON] та [PERSON], з їх слів вони винаймали квартиру (а.с.50). Як вбачається з тексту рахунку за липень 2017 року про сплату вартості користування за інтернет (а.с.48), він був адресований [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджує зміст зазначеного висновку та пояснення відповідача. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження чинення перешкод позивачу та її сину з боку відповідача у користуванні спірною квартирою, а позивачем не було визначено дату події та кількість таких протиправних дій з боку відповідача, тому підстав для задоволення позову у суду не має.

Outcome: dismissed