Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що вона з 05.03. 2010 року є єдиним власником три кімнатної квартири [ADDRESS]. Також в спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] з 3105.2016 року та [PERSON] з 14.06.2012 року. Відповідач. [PERSON], який на момент реєстрації був її співмешканцем, вже 1,6 років не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує коресподенції за даною адресою, особистих речей його в квартирі не має і, взагалі квартирою він не цікавиться, так як переїхав, до іншої жінки. Також, вона випадково дізналася, що відповідач на даний час переїхав на постійне місце проживання до Росії та змінив громадянство. Перешкод в користуванні жилим приміщенням вона відповідачу не чинила. Він добровільно визначив собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин. А тому просить на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК України визнати [PERSON], [INFO] року народження, таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Позивачка, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через засоби масової інформації газету «Хрещатик» № 119(4889) від 04.11. 2016 року на сторінці 15, про причини неявки суд не повідомив, за таких обставин суд визнав можливим слухати справу у відсутність відповідача, на підставі наявних матеріалів про правовідносини сторін. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки позивачка не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши пояснення позивачки, допитавши свідків [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивачки та пояснили, що вже тривалий час не бачать відповідача і не знають де він знаходиться, дослідивши матеріали справи у їх сукупності , суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. За змістом ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Передбачені законом способи захисту цивільних прав та інтересів закріплені у ст.16 Цивільного кодексу України, суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом положень частини другої ст.386 Цивільного кодексу України, власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивачка є власником трикімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.02. 2010 року ( а.с. 8; 9-11; 12-13). Відповідач [PERSON] не є співвласником спірної квартири, проте є зареєстрованим в ній з 14.06. 2012 , хоча фактично не проживає в ній вже понад один рік. Відповідно до довідки форми № 3 у спірній квартирі зареєстровані три особи, позивачка, відповідач та син позивачки ( а.с.4). Таким чином, відповідач є лише зареєстрованим в квартирі за вищевказаною адресою, хоча фактично він добровільно та без поважних причин не проживає в ній вже понад один рік по даний час та не з'являється в ній взагалі, що підтверджується відповідними актами від 10.11.2015, 15.02. 2016 року та 18.05. 2016 року , складеними мешканцями будинку [ADDRESS] за участю представника ТОВ «Е.К.Комфорт -Майстер» [PERSON] ( а.с. 6-8) та свідченнями свідків [PERSON] та [PERSON] допитаними у судовому засіданні під присягою. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Водночас, відповідно до роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року предмет позовних вимог (у тому числі первісного, зустрічного позову та позову третьої особи із самостійними вимогами) зазначається виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги. Тобто суд, при вирішенні справи повинен встановити її обставини і відповідно до встановлених обставини визначити правовідносини, що склались між сторонами, та закон, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ст. 215 ЦПК України). Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається із роз"яснень Верховного Суду України, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства підстави заявленого позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ст.4, п.5.ч.2 ст. 119 ЦПК). Таким чином, при розгляді справи суд застосовує той закон, який регулює спірні правовідносини. Підсумовуючи викладене, формулювання у рішенні суду предмету позовних вимог не відповідно до тексту позовної заяви, а виходячи з вимог закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та підстав заявленої вимоги, не буде порушувати встановленого ст. 11 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства. Разом з тим, як вбачається із роз'яснень п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивачки, оскільки відповідач не являється членом родини позивача, тому він втратив право користування зазначеним житловим приміщенням, у зв'язку з чим, вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право на проживання є обґрунтованими підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, таким чином судовий підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved