Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Представник [PERSON] [PERSON] звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення 245 912,91 грн. курсової різниці від суми зобовязання, 20 180,04 грн. - 3% річних та 2 660,92 грн. судових витрат. Позовні вимоги мотивувала тим, що 20.12.2012 року відповідачка згідно розписки отримала у позивачки грошові кошти в розмірі 10 000,00 доларів США зі сплатою 12,5% до 21.02.2013 року. Крім цього, 20.02.2013 року відповідачка отримала ще 5 000,00 доларів США зі сплатою 12,5%. 20.03.2014 року позивачка з метою стягнення заборгованості звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом та рішенням суду від 24.07.2014 року позовні вимоги задоволено та на його виконання видано виконавчий лист про стягнення 17 575 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 20.03.2014 року становило 174 305 грн. 34 коп. та 1 743,05 грн. судового збору. Виконавчий лист було звернуто до примусового виконання та 04.09.2014 року відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідачки вищезазначених коштів. 19.11.2015 року державним виконавцем Калісіцьким А.С. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.п.8 п.1 ст. 49 ЗУ Про виконавче провадження, оскільки, відповідачкою було перераховано на рахунок ВДВС Івано-Франківського МУЮ заборгованість в розмірі 176 048,39 грн. Відповідачка погасила свою заборгованість лише по закінченню 1 року та 2 місяців з моменту відкриття виконавчого провадження та не в доларах США, а в гривнях. Станом на дату виплати заборгованості курс гривні за ставкою НБУ становив уже за 1 долар США 23,91 грн., а станом на час отримання позики 1 долар США=9,9178 грн. Отже, отримана сума коштів не становить 17 575 доларів США, які закріплені рішенням суду, а тому, просила стягнути з відповідачки курсову різницю. Крім цього, за неналежне виконання своїх зобовязань відповідачка повинна сплатити три відсотки річних, що передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задоволити Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги заперечив з мотивів наведених в письмовому запереченні (а.с. 22-25). Беручи до уваги пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. 20.12.2012 року позивачка позичила відповідачці 10 000,00 доларів США., які остання зобовязувалася повернути до 21.02.2013 року зі сплатою 12,5 %, про що складено розписку. 20.02.2013 року позивачка позичила відповідачці ще 5 000,00 доларів США., зі сплатою 12,5 %, про що вказано в розписці (а.с. 9). За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). В порушення умов договору позики відповідачка кошти в сумі 17 575 доларів США не було повернуто позивачці, у зв"язку з чим, остання звернулась до Івано-Франківського міського суду з відповідним позовом. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.07.2014 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 17575 (сімнадцять тисяч пятсот сімдесят пять) доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 20.03.2014 року становить 174305 грн 34 коп. (сто сімдесят чотири тисячі триста пять гривень 34 копійки). Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON], судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1743,05 грн. (а.с. 6, 7). На виконання вказаного рішення суду 12.08.2014 року Івано-Франківським судом було видано виконавчий лист (а.с.8), який в подальшому звернуто до примусового виконання. 19.11.2015 року головний державний виконавець ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.п.8 п.1 ст. 49 ЗУ Про виконавче провадження(а.с.29), оскільки, відповідачкою було перераховано на рахунок ВДВС Івано-Франківського МУЮ заборгованість в розмірі 176 048,39 грн. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобовязань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В даному випадку позивачка просить стягнути з відповідачки три проценти річних від простроченої суми за період з 20.03.2014 року по 19.11 2015 року (609 днів), що згідно її розрахунку становить 20 180 грн. 04 коп. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачкою розрахунок відповідачкою чи її представником суду не представлено. Стосовно позовної вимоги про стягнення з [PERSON] курсової різниці в сумі 425 912,91 грн., суд звертає увагу на наступне. Курсова різниця це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти за різних валютних курсів. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. За статтями 11, 16, 509, 526, 610, 611,612, 614 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений законом строк. При цьому, недопустима одностороння відмова від виконання зобов'язань. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Внаслідок неналежного виконання відповідачкою умов договору(розписки) виникла заборгованість і заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24.07.2014 року з відповідачки вже було стягнуто заборгованість в розмірі 17575 (сімнадцять тисяч пятсот сімдесят пять) доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 20.03.2014 року становить 174305 грн 34 коп. (сто сімдесят чотири тисячі триста пять гривень 34 копійки). Тобто, позивачка скористалася своїм правом на пред'явлення вимоги до відповідачки. Разом з тим, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, та не звільняє позичальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки, зобов'язання залишається належним чином не виконаним (ст. 598, ст. 599 ЦК України). Така позиція викладена в п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Також, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 20.01.11 у справі № 10/25, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, в даній цивільній справі позивачем предявлено, в тому числі, позовну вимогу про стягнення курсової різниці. При цьому, суд звертає увагу на те, що чинне законодавство України не передбачає можливості стягнення курсової різниці після винесення судового рішення про стягнення з позичальника заборгованості у звязку зі зміною курсу валюти. Крім цього, позовна заява [PERSON] не містить жодного правового обґрунтування даної позовної вимоги. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідачки курсової різниці в сумі 245 912,91 грн., а, тому, в цій частині позовних вимог слід відмовити. Отже, проаналізувавши матеріали справи, враховуючи вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивачки є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення, а саме про стягнення трьох відсотків річних, що становить 20 180,04 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому з відповідачки також слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати відповідно до частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 524, 526, 527, 530, 533, 610, 611, 612, 625, 629, 1046 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved