Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

Представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ ) [PERSON] звернулась до суду із заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізацію особи, зазначеної в заяві як\~ [PERSON], [INFO], житель [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні для стаціонарного обстеження та лікування. В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що у [PERSON] наявний психічний розлад, який обумовлює його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби та суттєву шкоду його здоровю внаслідок погіршення психічного стану, у разі, якщо йому не буде надана психіатрична допомога. Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку [PERSON], які надійшли від його матері [PERSON] На підставі цих відомостей [PERSON] був оглянутий лікарем-психіатром [PERSON], який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації [PERSON] Також [PERSON] був оглянутий комісією лікарів-психіатрів ТОККПНЛ, яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію [PERSON] згідно ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу. Згода [PERSON] на госпіталізацію відсутня, тому просить винести рішення про його примусову госпіталізацію. У судовому засіданні представник ТОККПНЛ, лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримала і пояснила, що відсутній документ, який посвідчує особу [PERSON], також відсутня можливість забезпечити явку у судове засідання його законного представника . Прокурор, в судовому засіданні, заперечив щодо задоволення заяви про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізації особи, зазначеної в заяві як [PERSON], [INFO], житель [INFO], вважає, що вона є передчасною, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази, що особа, щодо якої подано заяву є [PERSON], [INFO], житель [INFO], тобто відсутній документ, котрий ідентифікує особу. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява лікаря-психіатра до задоволення не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні зясовано, що на адресу суду надійшла заява лікаря-психіатра Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - госпіталізацію особи, зазначеної в заяві як [PERSON], [INFO], житель [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування. До заяви долучено висновок комісії лікарів, згідно якого вбачається, що особа, відносно якої зроблена заява, має важку розумову відсталість, та потребує госпіталізації на стаціонар без його згоди. Згідно ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу визначено підстави для госпіталізації особи в примусовому порядку до психіатричного закладу, а саме: особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до\~ст. 282 ЦПК України, залежно від встановлених обставин, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову у її задоволенні. Відтак:\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу\~ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято\~Закон Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, стаття 17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини, п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України). Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, (Гласс проти Сполученого Королівства від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства від 11 липня 2006 року). А тому, суд зауважує, що примусова психіатрична допомога безперечно є втручанням у приватне життя особи, щодо якої лікарем психіатром внесено заяву до суду, в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги. Однак, законний представник особи щодо якої подано заяву про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, у судове засідання не зявився, що позбавляє суд можливості ідентифікувати особу [PERSON] відносно якого представником Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні подано до суду заяву про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що належних та допустимих фактичних даних, які свідчать про нагальну необхідність втручання в приватне життя шляхом госпіталізації особи, зазначеної в заяві як [PERSON], [INFO], житель [INFO] до Тернопільської обласної комунальної клінічно психоневрологічної лікарні для стаціонарного лікування, заявником не доведено, оскільки відсутні докази, що особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, які б обумовлювали його безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби та суттєву шкоду його здоровю внаслідок погіршення психічного стану. Окрім того, суд зазначає істотну обставину, котра виключає задоволення заяви, оскільки обовязок доказування покладається на заявника, проте, останнім суду не надано жодного документа, котрий дозволяє ідентифікувати особу, щодо якої розглядається заява, як [PERSON], [INFO], житель [INFO], а також у судове засідання не зявився законний представник особи щодо якої подано заяву про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку. За наведених обставин,

Outcome: dismissed