Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

свої вимоги позивач з врахуванням їх уточнення обґрунтовує тим, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, з час яких у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] .05.05.2008 року видано свідоцтво про народження вказаної дитини, відповідно до якого відповідач є батьком цієї дитини. 17.02.2015 року сторони зареєстрували шлюб, який згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду від 31.01.2017 року розірвано. На утримання дочки згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05.04.2013 року присуджено з відповідача на користь позивача аліменти в твердій грошовій сумі, а саме по 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а згідно з рішенням цього суду від 30.01.2017 року - по 1 000 грн. щомісячно. Однак, на даний час присуджених аліментів на утримання дитини недостатньо. Так, позивач, посилаючись на норми ст. 192 СК України зазначає, що на даний час витрати необхідні для виховання та прожиття дитини збільшились, дитина росте, розвивається і для повноцінного розвитку потрібні значні матеріальні затрати. Відповідач має можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі, хоча він офіційно не працює, однак, займається перегоном і продажем автомобілів з-за кордону, отримує значний регулярний дохід, що є істотними обставинами, які надають підстави суду згідно з ч. 1 ст. 184 СК України визначити аліменти в твердій грошовій сумі. Тому позивач просить збільшити присуджений з відповідача розмір аліментів до 3 000 грн. щомісячно, що є на її думку, тим мінімально необхідним для утримання та виховання дитини, до досягнення останньою повноліття. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній заяві та просить ці вимоги задовольнити, адже дитина відвідує додаткові заняття (репетиторство з англійської мови та математики), займається танцями, крім того, їй потрібні кошти на шкільні потреби (приладдя, фонд школи, класу), при цьому відповідних чеків нею не долучено, оскільки вчителі таких не надають. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про одержання судової повістки-виклику, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомив, не звернувся із заявою про розгляд справи в його відсутності та не подав відзив на позов. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про народження сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (а.с. 4). Судом встановлено, що згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.01.2017 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 6). Згідно з рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05.04.2013 року з відповідача на користь позивача присуджено аліменти на утримання вказаної дитини в твердій грошовій сумі, по 500 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття, а згідно з рішенням цього суду від 30.01.2017 року збільшено розмір стягуваних з відповідача аліментів на утримання вказаної дитини по 1 000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття (а. с. 5, 28, 29). Відповідно до положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення дітьми повноліття. Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями ч.1 ст.182 вказаного Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до вимог ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з положеннями ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено, або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. В п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст.192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Вирішуючи спір, суд враховує вік дитини сторін та пов`язані з цим витрати на її харчування, навчання, забезпечення найбільш необхідними речами, відсутність відомостей про місце роботи та розмір заробітку відповідача, майновий стан платника аліментів. Тому суд приходить до висновку, що розмір стягуваних аліментів є нижчим від встановленого державою мінімального розміру, а також явно недостатній для забезпечення навіть найбільш необхідних потреб дитини сторін, у зв`язку з чим цей розмір слід збільшити до 1 800 грн. щомісячно, оскільки саме такий розмір відповідатиме вимогам розумності і справедливості. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнена позивач. На підставі ст.ст. 180-184, 192 СК України та,

Outcome: partial