Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя та просить розподілити майно, що є спільною власністю сумісною власністю її та [PERSON], а саме квартиру [ADDRESS] виділивши їй у власність ? частини квартири вартістю 60980, 50 грн. та залишити у власності [PERSON] ? частини квартири вартістю 182941,50 грн. Свій позов обґрунтовує тим, що 16 квітня 1988 року вона уклала шлюб з [PERSON] Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 3 серпня 2005 року шлюб між нею та відповідачем був розірваний. За роки їх спільного проживання у шлюбі з відповідачем вони набули майно, а саме двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказану квартиру вони придбали шляхом укладання відповідачем [PERSON] договору міни, за яким він обміняв належну йому однокімнатну квартиру на двокімнатну з доплатою їх спільними коштами. Вважає, що отримана у результаті обміну квартира є їх спільною сумісною власністю. Разом з тим позивачка вказує на те, що оскільки при укладанні договору міни однокімнатної квартири на двокімнатну з доплатою спільними коштами була використана особиста квартира відповідача [PERSON], то розмір її частки становить ? частину, а відповідачу [PERSON] повинно залишитись у власності ? частини цієї квартири. Не погодившись з позовними вимогами [PERSON] відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання майна особистою приватною власністю у якому просить визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування належала однокімнатна квартира [ADDRESS]. За договором міни від 18 вересня 1995 року він придбав у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказаний обмін здійснювався без будь якої доплати, оскільки був рівноцінним, із-за різниці у ринковій вартості квартир, які були розташовані у [ADDRESS] та у [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини та докази, що їх стверджують. Позивачка зазначила, що спільні з відповідачем кошти у сумі приблизно сто чи двісті доларів США ним були сплачені при обміні квартирами. Вказують що до договору міни застосовуються правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає із змісту відносин сторін. Зустрічний позов не визнали у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнали у повному обсязі, вказуючи на те, що спірна квартира належить відповідачу і не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Просили задовольнити зустрічний позов та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Заслухавши доводи сторін, пояснення свідків, з'ясувавши обставини справи, перевіривши докази, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.04.1988 року. Шлюб було розірвано на підставі рішення Світловодського міськрайонного суду від 03 вересня 2005 року (а.с.8,9, 23). Відповідно до договору дарування від 18.02.1994 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], у власність останнього перейшла однокімнатна квартира [ADDRESS](а.с.96) Згідно договору міни укладеного між [PERSON] та [PERSON] 18.09.1995 року у власність [PERSON] перейшла однокімнатна квартира [ADDRESS], та належала [PERSON] та відповідно у власність [PERSON] перейшла двокімнатна квартира [ADDRESS], яка належала [PERSON] (а.с. 47-48). У вказаному договорі відсутні умови, щодо внесення доплати [PERSON] Свідок [PERSON] підтвердила, що у 1995 році її чоловік [PERSON], здійснив обмін квартир, а саме двокімнатну квартиру у [ADDRESS] обміняв на однокімнатну у [ADDRESS]. Обмін відбувався без доплат, оскільки квартири у [ADDRESS] у той час коштували дешевше. Вона була присутня у нотаріуса при укладанні договору міни. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка приватний нотаріус [PERSON] суду пояснив, що ним посвідчувався договір міни від 18.09.1995 року. При обміні квартирами сторони не заявляли про будь-яку доплату, а тому відповідно у договорі міни про це не зазначалось. Крім цього пояснив, що у той період, коли укладався договір міни ціни на квартири у [ADDRESS] були значно нижчі ніж у [ADDRESS], а тому обмін був рівноцінним. Відповідно до норми частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка діяла на момент укладання договору міни від 18.09.1995 року спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для справи і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із спірних правовідносин сторін, доведенню в даному випадку підлягає час та джерело придбання спірної квартири. Встановлено, що квартира перейшла у власність [PERSON] у період перебування його у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Джерелом придбання вказаної квартири була квартира [PERSON], яка належала йому на праві приватної власності, яка виникла на підставі договору дарування. Позивачка зазначає, що під час обміну квартир була здійснена доплата за рахунок їх з відповідачем спільних коштів, проте вказану обставину не підтверджує належними та допустимими доказами. Водночас її доводи спростовуються договором міни квартирами, у якому відсутнє будь-яке застереження про доплату, а також поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Частиною 1 статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якою були врегульовані майнові права та обов'язки подружжя на час укладання договору міни передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Як було встановлено у судовому засіданні і проти вказаного факту не заперечує позивачка [PERSON], однокімнатна квартира [ADDRESS] була власністю [PERSON], оскільки набута ним на підставі договору дарування. Відповідно до частини 3 статті 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Користуючись своїм правом [PERSON] розпорядився належною йому однокімнатною квартирою, уклавши договір міни у результаті якого набув право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Беручи до уваги те, що у судовому засіданні не доведено, що під час укладання договору міни були внесені спільні кошти подружжя, суд вважає, що квартира [ADDRESS] не є спільною сумісною власністю подружжя, та не підлягає поділу. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання, щодо зустрічних позовних вимог [PERSON], суд виходить з таких міркувань. Як зазначалось, майнові права та обов'язки подружжя на час укладання договору міни спірної квартири були врегульовані Кодексом про шлюб та сім'ю України, зокрема, статтею 24 щодо роздільного майна подружжя. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] придбав у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS], за рахунок однокімнатної квартири [ADDRESS], яка була його власністю. Правовий режим особистої приватної власності дружини та чоловіка на час розгляду даної справи врегульований Главою 7 Сімейного кодексу України. Зокрема, частиною 1 статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй йому особисто. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача [PERSON], а тому його зустрічні позовні вимоги ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Судові витрати суд розподіляє між сторонами у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України таким чином. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № П-181 від 12.12.2014 року вартість квартири [ADDRESS] складає 243922 грн. Виходячи з ціни позову [PERSON] 60980 грн.50 коп., розмір судового збору складає 609 грн.80 коп. При поданні позову нею було сплачено судовий збір у розмірі 243 грн.60 коп. Сплату решти суми судового збору було відстрочено до ухвалення судового рішення ухвалою від 24.10.2014 року. З урахуванням сум судового збору, яка сплачена позивачем за подання заяви про забезпечення доказів (а.с. 19, 59) з позивача [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 122 грн.60 коп. Ціна позову за зустрічними вимогами [PERSON] виходячи з вартості квартири складає 2439 грн.22 коп. При поданні зустрічного позову [PERSON] був сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60. Сплата решти суми судового збору, а саме 2195 грн. 62 коп була відстрочена до ухвалення судового рішення згідно ухвали суду від 29.01.2015 року. У зв'язку із відмовою у задоволенні позову [PERSON] та задоволенням зустрічного позову [PERSON] судовий збір підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] у сумі 243 грн. 60 коп. та користь держави у розмірі 2318 грн. 22 коп. (2195,62 грн. + 122,60 грн). Також за рахунок позивача [PERSON] відносяться витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи. На підставі викладеного та ст.ст.22,24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.57 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved