Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивач звернувся звказаним позовом мотивуючи тим, що позивач з 02 квітня 2012 року працював головним лікарем Каланчацької центральної районної лікарні. На підставі розпорядження № 364 щодо виконання головним лікарем комунального закладу «Каланчацька центральна районна лікарня» умов контракту, яке визнано протиправним та скасовано постановою Каланчацького районного суду від 10 березня 2015 року № 657/8/15-а, на сесії Каланчацької районної ради постановлено рішення від 26 грудня 2014 року № 588 щодо розірвання контракту з [PERSON] Голова державної адміністрації видав розпорядження від 26 грудня 2014 року № 209-ос про звільнення позивача, яке на його думку є протиправним. Таким чином позивач вважає, що протиправні дії голови державної адміністрації призвели до його незаконного звільнення з посади головного лікаря Каланчацької ЦРЛ. Неодноразові звернення позивача до відповідачів щодо виконання постанови суду та приведення у відповідність рішення районної ради і поновлення його на роботі виявилися безрезультатними. Також, позивач вказує на те, що в результаті незаконного звільнення йому завдано моральної шкоди, яка полягає в порушені нормальних життєвих звязків, невпевненості у майбутньому, докладанні значних зусиль для додаткової організації свого життя і отримання коштів необхідних для забезпечення сімї, що призводило до постійного нервового напруження позивача. Так, незаконне звільнення змусило позивача змінити місце проживання, терміново шукати нову роботу, позичати кошти у знайомих та рідних з метою забезпечення своєї сімї, сплати кредиту та сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини. За вказаних обставин [PERSON] просив суд визнати рішення ХLIV сесії Каланчацької районної ради шостого скликання «Про звільнення [PERSON] з посади головного лікаря Каланчацької центральної районної лікарні» від 26 грудня 2014 року № 588 та розпорядження голови Каланчацької районної державної адміністрації «Про звільнення [PERSON]Й.» від 26 грудня 2014 року № 209-ос протиправними та скасувати; поновити його на посаді головного лікаря Каланчацької центральної районної лікарні Херсонської області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути на його користь з Каланчацької районної державної адміністрації моральну шкоду в сумі 8\~745,75 грн. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав. Пояснив, що 02 квітня 2012 року між ним та головою Каланчацької районної державної адміністрації було укладено трудовий контракт, терміном дії з 02 квітня 2012 року по 02 квітня 2017 року. Тобто на протязі всього часу перебування його на посаді головного лікаря між ним та районною адміністрацією існували трудові правовідносини. Так, адміністрація затверджувала посадовий оклад, погоджували відпустки, встановлювала надбавки. 04 лютого 2014 року розпорядженням Каланчацької районної державної адміністрації № 15-ос накладено на позивача дисциплінарне стягнення, яке в судовому порядку було скасовано та визнано протиправним. 23 березня 2015 року було видано розпорядження «Про скасування розпорядження голови районної державної адміністрації від 04 лютого 2014 року № 15-ос», за яким винесена [PERSON] дисциплінарне стягнення у виді догани скасована. Підставою для його звільнення слугувало розпорядження голови адміністрації «про виконання головним лікарем КЗ «Каланчацька центральна районна лікарня [PERSON] умов контракту», яке визнано судом протиправним та скасоване. На виконання рішення суду головою Каланчацької районної державної адміністрації від 20 жовтня 2015 року скасовано вказане вище розпорядження. З приводу поважності пропуску строку позовної давності передбаченої КЗпП України зазначив, що з тих же підстав звертався з адміністративним позовом, проте ухвалою Одеського адміністративного суду від 29 січня 2016 року провадження у справі було закрито, з тих підстав, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, просив при визначені середнього заробітку за час вимушеного прогулу, врахувати суд ту обставину, що з 01 вересня 2015 року посадовий оклад працівників закладів охорони здоровя збільшено на 18,8 %, з 01 грудня 2015 року на 10%, з 01 травня 2016 року на 6,4 %. Представник відповідача - Каланчацької районної державної адміністрації позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив в їх задоволені відмовити. Так, заперечення мотивоване тим, що викладені в позовній заяві доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи, а саме рішення сесії районної ради було прийнято в межах повноважень ради визначених Законом та Статутом КЗ «Каланчацька районна лікарня», будь-яких законних підстав щодо неправомірності рішення в позові не наведено; розпорядження голови районної державної адміністрації про звільнення [PERSON] видано на підставі рішення сесії, що відповідає вимогам Закону. Також зазначив, що вимоги про сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними, оскільки вини відповідача в тому, що позивача було звільнено, немає. Крім того додатково зазначив, що оскільки позивачем не зазначено з яких міркувань він виходив визначаючи розмір такої в сумі 8\~745,75 грн., тому підстав для її стягнення немає. Представник відповідача- Каланчацької районної ради в судове засідання не з"явився, продень та час розгляду справи повідомлявся належнм чином, заяв про відклаення розгляду справи не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, а також на повно та всебічно зясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, cуд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст.\~5-1 Кодексу законів про працю України). Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (далі Постанова) звернено увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Відповідно до п. 18 Постановив при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за\~п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання (п. 13 постанови). Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що 02 квітня 2012 року між Каланчацькою районною державною адміністрацією та [PERSON] укладено контракт відповідно до рішення Каланчацької районної ради «Про призначення головного лікаря Каланчацької центральної районної лікарні» від 29 березня 2012 року № 201. Відповідно до п. 1.2 контракту він є трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між Райдержадміністрацією та головним лікарем. Згідно до п. 5.1 контракту головний лікар може бути звільнений з посади, а контракт розірваний за ініціативою Райдержадміністрації до закінчення строку його дії зокрема, у разі порушення головним лікарем законодавства України або обовязків, передбачених контрактом, за умови недосягнення згоди між райдержадміністрацією та головним лікарем стосовно показників діяльності лікарні, у разі незадовільних результатів діяльності лікарні. Як вбачається з рішення Каланчацької районної ради «Про звільнення [PERSON] з посади головного лікаря Каланчацької центральної районної лікарні» від 26 грудня 2014 року № 588, [PERSON] з 26 грудня 2014 року звільнено з посади головного лікаря Каланчацької центральної лікарні згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України. Підставою для прийняття вказаного рішення було клопотання районної державної адміністрації про розірвання контракту з головним лікарем, розпорядження голови районної державної адміністрації «Про виконання контракту, укладеного між Каланчацької районною державною адміністрацією і головним лікарем Каланчацької центральної районної лікарні» від 26 листопада 2014 року № 364, лист департаменту охорони здоровя Херсонської обласної державної адміністрації про погодження звільнення [PERSON] (а.с. 17). 26 грудня 2015 року головою районної державної адміністрації винесено розпорядження № 209-ос «про звільнення [PERSON]Й.», яким згідно рішення районної ради № 588 [PERSON] звільнено з посади головного лікаря з 26 грудня 2014 року згідно п. 8 ст. 36 КзпП України (а.с. 18). Таким чином, враховуючи дослідженні під час розгляду письмові докази суд приходить до висновку про те, що работодавцем позивача є Каланчацька районна державна адміністрація. Як вбачається з трудової книжки працівника [PERSON] запис № 21 в графі відомості про роботу зазначено: «Звільнений з посади головного лікаря Каланчацької ЦРЛ» (а.с. 34), тобто відповідач при заповненні допустив порушення п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників не зазначивши причину звільнення з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 10 березня 2015 року Каланчацьким районним судом Херсонської області постановлено рішення, яким визнано рішення колегії Каланчацької районної державної адміністрації та видане за його результатами розпорядження голови Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області «Про виконання головним лікарем комунального закладу «Каланчацька центральна районна лікарня» [PERSON] умов контракту» протиправним та скасовано. Постанова суду набрала законної сили 04 квітня 2015 року. Отже, факт протиправності винесеного розпорядження головою Каланчацької районної адміністрації «Про виконання головним лікарем комунального закладу «Каланчацька центральна районна лікарня» [PERSON] умов контракту», доказуванню не підлягає, оскільки він встановлений в адміністративній справі. Крім того, розпорядженням голови Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області від 20 жовтня 2015 року № 113-ос «Про скасування розпорядження голови районної державної адміністрації», визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Каланчацької районної державної адміністрації від 26 листопада 2014 року № 364 «Про виконання контракту, укладеного між Каланчацькою районною державною адміністрацією і головним лікарем Каланчацької районної лікарні» (а.с. 21). Відповідно до ст. ст.\~10,\~11 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. До твердження представника відповідача про виконання вимог трудового законодавства при постановленні рішення про звільнення позивача суд ставиться критично, оскільки представником відповідача в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження такого суду, не надано. Таким чином враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що скасування розпорядження, що слугувало підставою для звільнення позивача із займаної посади, а також відсутність інших підстав передбачених контрактом для звільнення [PERSON] та розірвання контракту беззаперечно вказує на протиправність постановленого рішення та незаконного звільнення позивача, у звязку з чим позов в частині визнання протиправним та скасування рішення Каланчацької районної ради та розпорядження голови Каланчацької районної ради та поновлення позивача на посаді головного лікаря є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В частині позовних вимог про стягнення з Каланчацької районної державної адміністрації середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним. Відповідно до частини другої\~статті 235 Кодексу законів про працю\~в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника згідно з частиною першою\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~визначається за правилами, закріпленими у порядку. Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100\~(далі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13. Згідно з виданої КЗ «Каланчацька районна лікарня» довідки про доходи від 13 травня 2015 року заробітна плата [PERSON] за листопад 2014 року становить 7\~080,72 грн., за грудень 2014 року становить 9\~217,35 грн. (а.с. 35). Листами міністерства соціальної політики України № 10196/0/14-14/13 від 09 вересня 2014 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та № 10846/0/14-15/13 від 20 липня 2015 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», кількість робочих днів: в січні 2015 року 20; в лютому 2015 року 20, в березні 2015 року 21, в квітні 2015 року 21; в травні 2015 року 18; в червні 2015 20; в липні 2015 23; в серпні 2015 року 20; в вересні 2015 22; в жовтні 2015 року 22; в листопаді 2015 року - 21; в грудні 2015 року - 23; в січні 2016 року 19. Зважаючи на дату звернення позивача вперше до суду з адміністративним позвом за захистом порушених трудових прав, а також враховуюючи проміжок часу до подачі вказаної позовної заяви та строку розгляду даної цивільної справи суд вбачає за необхідне у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України розраховувати розмір виплати позивачу середнього заробітку лище за один рік. У звязку з чим, загальна кількість днів затримки розрахунку з моменту незаконного звільнення (13 січня 2015 року по 13 січня 2016 року становить 241 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті роботодавцем - Каланчацькою районною державною адміністрацією за час вимушеного прогулу [PERSON], становить 91 343,82 грн. (формула розрахунку: 7\~080,72 грн. (заробітна плата за листопада 2014 року) + 9\~217,35 грн. (заробітна плата за грудень 2014 року) = 16\~298,07 грн./ 43 (кількість робочих днів за листопада та грудень 2014 року) = 379,02 грн. х 241 (робочі дні за час затримки за один рік), та яка є базовою для подальшого відрахування з нього податків й інших обовязкових платежів. В частині позовних вимог про стягнення з Каланчацької районної державної адміністрації моральної шкоди завданої незаконним звільненням, суд керується наступним. Відповідно до свідоцтв про народження [PERSON], народилася 25 березня 2011 року та [PERSON], народився 10 листопада 2014 року, їх батьком є [PERSON] (а.с. 42, 43). Згідно до записів в трудовій книжці працівника [PERSON] після звільнення з посади головного лікаря 12 січня 2015 року позивач був прийнятий на роботу 26 січня 2015 року (а.с. 34). З укладеного між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та [PERSON] кредитного договору вбачається, що позивач отримав в кредит грошові кошти в сумі 50\~000 грн. на придбання квартири. Щомісячний платіж відповідно до графіку погашення кредиту за період з 16 жовтня 2013 року по 31 грудня 2014 року складав 3\~125 грн. а з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2022 складає 1\~115 грн. (а.с. 32 33, 37, 38, 39) Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП Українита передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як слідує з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Суд, враховуючи вищенаведене, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, підлягають частковому задоволенню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному звільненні та зусиль вжитих для відновлення трудових прав, призвело до моральних страждань, а саме втрати ним нормальних життєвих звязків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини. Виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, та з урахуванням суті позовних вимог, обсягу спричинених позивачу моральних страждань, суд вважає за доцільне частково задовольнити вимоги позивача щодо стягнення спричиненої моральної шкоди у розмірі 2 500 грн. Відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Беручи до уваги наведену норму суд вважає, що постанова у частині поновлення [PERSON] на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь держави.

Outcome: partial