Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Чернігіврибгосп» про стягнення заробітної плати та зобов»язання вчинити пені дії. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 2013 року вона працює у відповідача на посаді інспектора з кадрів. З 29.05.2015 по 29.08.2016 позивач проходила військову службу у Чернігівському зональному відділі Військової служби правопорядку, відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015. В період військової служби позивач від відповідача не отримала заробітну плату за листопад-грудень 2015 року в розмірі 4128,96 грн по причині недофінансування із бюджету, які просить в позові стягнути з відповідача. Крім того, посилається на ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», та просила зобов»язати ПрАТ «Чернігіврибгосп» обчислити та провести виплати суми компенсації втрати заробітку, починаючи з 01.01.2016 до місяця фактичної виплати. Рішенням Чернігівського районного суду від 19.12.2016 позовні вимоги [PERSON] до ПрАТ «Чернігіврибгосп» про стягнення заробітної плати та зобов»язання вчинити пені дії - задоволено повністю. Стягнуто з ПрАТ «Чернігіврибгосп» на користь [PERSON] 4128,96 грн середнього заробітку за листопад та грудень 2015 року. Зобов'язано ПрАТ «Чернігіврибгосп» обчислити та провести виплату суми компенсації втрати заробітку, починаючи з 01.01.2016 до місяця фактичної виплати, стягнуто судовий збір. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ПрАТ «Чернігіврибгосп» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 19.12.2016, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. За доводами апеляційної скарги рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права. Незаконність оскаржуваного рішення суду заявник обґрунтовує тим, що ПрАТ «Чернігіврибгосп» своєчасно, у встановлені законом строки подало до Департаменту соціальної політики звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам , призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, натомість структурним підрозділом соціального захисту населення відомості про загальний обсяг фактичних витрат на вказану виплату для спрямування таким працівникам бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям зроблено не було. Не включення Департаментом соціального захисту населення Чернігівської районної державної адміністрації, який в порушення норм процесуального права не був залучений в якості залучення в якості третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача по справі, наданих ПрАТ «Чернігіврибгосп» у двох звітах відомостей про здійснені товариством компенсаційні виплати працівнику на час її призову на військову службу під час мобілізації за листопад 2015 року в сумі 1970,64 грн та за грудень 2015 року в сумі 2158,32 грн до Зведеного звіту є протиправною бездіяльністю, що і призвело до недофінансування цієї заробітної плати з бюджету. Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позовні вимоги, суд послався, що відповідачем по справі не спростовано наявність заборгованості по виплаті нарахованого середнього заробітку відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції, яка діяла) та відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», наявні підстави для нарахування компенсації втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги. Такий висновок суду відповідає вимогам чинного законодавства та встановленим обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції щодо задоволення вимог, разом з тим рішення не відповідає вимогам п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 25.07.2013 працює у ПрАТ «Чернігіврибгосп» на посаді інспектора з кадрів. З 29.05.2015 увільнена від роботи на період військової служби у зв»язку з мобілізацією на особливий період згідно Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» (а.с. 6). [PERSON] проходила військову службу під час мобілізації у Чернігівському зональному відділі Військової служби правопорядку, м. Чернігів, в період з 29.05.2015 по 29.08.2016 (а.с. 5). З довідки про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період від 01.09.2016 № 149 вбачається, що [PERSON] за листопад та грудень 2015 року не виплачено заробітну плату у зв»язку з недофінансуванням із бюджету 4128,96 грн (а.с. 4). Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем доведено порушення відповідачем вимог трудового законодавства. З висновком суду першої інстанції щодо стягнення середнього заробітку погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють. Згідно з абзацом першим частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232) за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання. Пільги і гарантії, зазначені в абзаці першому частини 2 статті 39 Закону № 2232, для працівників передбачені також і частиною третьою статті 119 КЗпП, проте середній заробіток на підприємстві відповідно до цієї норми має компенсуватися із бюджету. Такі компенсації здійснюються відповідно до Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 105, яка набула чинності з дня її затвердження. Відповідно до ст. ст. 94, 115, 116 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівнику за виконану роботу, вона виплачується регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Як вбачається, відповідачем не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачем дотримані вимоги трудового законодавства щодо виплати позивачу заробітної плати на час увільнення її від роботи на період військової служби у зв»язку з мобілізацією на особливий період. Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення нарахованого середнього заробітку не спростовують. Посилання в апеляційній скарзі на те, що ПрАТ «Чернігіврибгосп» своєчасно, у встановлені законом строки подало до Департаменту соціальної політики звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, натомість структурним підрозділом соціального захисту населення відомості про загальний обсяг фактичних витрат на вказану виплату для спрямування таким працівникам бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям зроблено не було, не спростовують правильності висновків суду, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано послався на обов»язок нарахування та виплати середнього заробітку у порядку та строки визначені нормами КЗпП України (у чинній редакції на той час), після чого виникало право на отримання компенсації виплачених сум з бюджету. Враховуючи викладене, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання заявника щодо не включення УПСЗН Чернігівської районної державної адміністрації наданих ПрАТ «Чернігіврибгосп» двох звітних відомостей про здійснені товариством нарахування компенсаційних виплат працівнику на час призову на військову службу під час мобілізації за листопад-грудень 2015 року до Зведеного звіту та не залучення в якості третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - Департамента соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] за листопад та грудень 2015 року не виплачено середній заробіток у зв»язку з недофінансуванням із бюджету в сумі 4128,96 грн., яка і зазначена у резолютивній частині рішення сума до стягнення. Проте, як роз»яснено п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", згідно якого задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відтак рішення суду в цій частині підлягає зміні, а саме стягненню підлягає 4128,96 грн середнього заробітку за листопад та грудень 2015 року, з утриманням з цієї суми податків та обов»язкових платежів, що підтверджується довідкою від 12.01.2017 № 5 (а.с. 66). Крім того, згідно з ч. 6 ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Таким чином, обгрунтованими є висновки суду щодо задоволених вимог про зобов»язання ПрАТ «Чернігіврибгосп» щодо наявності права на компенсацію втрати заробітку, починаючи з 01.01.2016, разом з тим рішення суду в частині зазначення в резолютивній частині - до місяця фактичної виплати, не відповідає роз»ясненням викладеним в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 р. N 11 (з відповідними змінами) "Про судове рішення" в якому судам роз'яснено, що резолютивна частина рішення повинна містити вичерпні, чіткі, безумовні і такі, що випливають з встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи дати відповіді на інші питання, передбачені нормами процесуального закону. Як вбачається, суд не визначив період та суму компенсації за несвоєчасну сплату заробітної плати, яка підлягає виплаті, розрахунок компенсації, приведений в довідці від 12.01.2017 року № 5, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки для розрахунку такої компенсації позивач використав дохід за кожен місяць заборгованості без утримань, а за правилами, визначеними ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход до уваги не береться). Крім того, позивачем визначений період розрахунку з 01.01.2016, з врахуванням положень ст. 11 ЦПК України, визначення суми компенсації підлягає саме з цієї дати. Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, з врахуванням наведеного розрахунку, а саме: листопад 2015 року за вирахуванням податків та обов»язкових платежів, виходячи з суми 1586,37 грн., 1,124- індексу інфляції за період з 01.01.2016 по 01.01.2017 року, сума компенсації - 196,10 грн; грудень 2015 року, за вирахуванням податків та обов»язкових платежів - 1755,45 грн., 1,124- індекс інфляції, з 01.01.2016 по 01.01.2017, сума компенсації - 217,00 грн. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення.

Outcome: partial