Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

У липні 2014 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява ПП «Агрофірма «Панчеве»» до [PERSON], ФГ «БОСЬКА А.Б.» про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності. Позивач вказав, що договір оренди землі від 15.10.2013 р. між відповідачами [PERSON] та ФГ «БОСЬКА А.Б.» підлягає визнанню недійсним, а реєстрація права оренди ФГ «БОСЬКА А.Б.» земельної ділянки [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - скасуванню. У вересні 2014 р. представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги і вказав, що слід також визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 15.10.2013 р., датовану 22.08.2014 р., відповідно до якої [PERSON] і ФГ «БОСЬКА А.Б.» вирішили внести зміни до оспорюваного договору і доповнили його п. 5.3 такого змісту: « 5.3. передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки допускається», та застосувати наслідки її недійсності. За рішенням Новомиргородського районного суду від 22.09.2014 р. було відмовлено у позові ПП «Агрофірма «Панчеве»» до [PERSON], ФГ «БОСЬКА А.Б.», треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Відділ Держземагенства у Новомиргородському районі Кіровоградської області та Головне управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання оспорюваного правочину: договору оренди землі від 15.10.2013 р., укладеного між [PERSON] та ФГ «БОСЬКА А.Б.» недійсним, а також про застосування наслідків недійсності правочину - скасування рішення Реєстраційної служби Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області та запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: індексний номер: 8282137 від 25.11.2013 р. (10:57:25), про державну реєстрацію права оренди ФГ «БОСЬКА А.Б.» земельної ділянки [NUMBER] загальною площею 5,0393 га, розташованої на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, кадастровий номер 3523885800:02:000:0573, яка належить на праві приватної власності [PERSON], повністю. Згідно вимогам ст. 220 ЦПК України: 1. Суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати. 2. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. 3. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. 4. На додаткове рішення може бути подано скаргу. 5. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу. Оскільки у даному випадку суд не ухвалив рішення стосовно двох позовних вимог представника позивача [PERSON]: визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 15.10.2013 р., датовану 22.08.2014 р., та застосувати наслідки її недійсності, а також не вирішив питання про судові витрати, виникла необхідність ухвалення додаткового рішення. У судовому засіданні представники відповідача [PERSON], [PERSON] не заперечували проти ухвалення додаткового рішення. Оповіщені у встановленому порядку про час і місце розгляду справи представник позивача, відповідач [PERSON], представники третіх осіб: Відділу Держземагенства та Головного управління юстиції у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили. За повідомленням відділу ДРАЦС Новомиргородського РУЮ відповідач [PERSON] [INFO] померла. Суд вважає можливим розглянути питання про ухвалення додаткового рішення у відсутність представників позивача, відповідача [PERSON] і третіх осіб на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення з таких міркувань. У судовому засіданні безспірно з'ясовано, що 15.10.2013 р. між відповідачами [PERSON] та ФГ «БОСЬКА А.Б.» був укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого [PERSON] передала, а ФГ «БОСЬКА А.Б.» прийняло земельну ділянку [NUMBER] загальною площею 5,0393 га, призначену для ведення сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, кадастровий номер 3523885800:02:000:0573. Вмотивовуючи власне рішення від 22.09.2014 р., суд керувався презумпцією правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України, ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі»). Тому суд погодився із запереченнями представника відповідачів [PERSON], що при пред'явленні позову ПП «Агрофірма «Панчеве»» суттєво порушило вимоги ч. 1 ст. 215 ЦК України, згідно котрим, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В той же час у даному випадку позивач не є стороною оспорюваного договору оренди землі від 15.10.2013 р., бо його не можна вважати заінтересованою особою у розумінні ч. 1 ст. 215 ЦК України і тому закон не надає йому право оскаржувати укладення угоди від 15.10.2014 р. між відповідачами. Оскільки рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/19906/13 про часткове задоволення позову: поновлення договору оренди з ПП «АФ «Панчеве»» та визнання укладеною в редакції, викладеній у позові, додаткової угоди до договору оренди з ПП «АФ «Панчеве»» не було зареєстровано відповідно до закону, то твердження позивача, що начебто земельна ділянка [PERSON] на момент укладення договору оренди з ФГ «БОСЬКА А.Б.» вже знаходилась у користуванні заявника, безпідставні. Заявник також посилався на відсутність в оспорюваному договорі оренди землі умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Представник відповідачів [PERSON] надала суду додаткову угоду до договору оренди землі від 15.10.2013 р., датовану 22.08.2014 р., відповідно до якої [PERSON] і ФГ «БОСЬКА А.Б.» вирішили внести зміни до оспорюваного договору і доповнили його п. 5.3 такого змісту: « 5.3. передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки допускається». Вказана додаткова угода була зареєстрована у встановленому законом порядку до постановлення судом рішення. У вересні 2014 р. представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги і вказав, що слід також визнати недійсною вище згадану додаткову угоду між відповідачами та застосувати наслідки її недійсності. Проте позивач взагалі не зазначив з яких підстав потрібно визнавати оспорювану додаткову угоду від 22.08.2014 р. недійсною та застосовувати наслідки такого визнання. Ураховуючи, що оцінку вказаним заявником підставам для визнання оспорюваного договору оренди землі недійсним суд вже дав, додатково вмотивовувати рішення стосовно оспорюваної додаткової угоди потреби немає. Оскільки ПП «Агрофірма «Панчеве»» не є заінтересованою особою, котрій за законом надано право оскаржувати договір оренди землі, що був укладений між відповідачами 15.10.2013 р., наявність вище згаданого судового рішення в іншій справі про поновлення договору, що не було зареєстровано у встановленому законом порядку, не є передбаченою законом підставою для визнання угоди недійсною, вказана у позові невідповідність оспорюваного договору вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі» була своєчасно усунута відповідачами шляхом укладення додаткової угоди від 22.08.2014 р. та її державної реєстрації, у позовній заяві не зазначені будь-які підстави для визнання такої угоди недійсною, у позові потрібно відмовити повністю. При прийнятті такого рішення суд виходить з того, що чинним законодавством закріплено принцип непорушності права приватної власності, тобто права власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, ніхто не може бути протиправно позбавлений усього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до вказаної Конвенції, ст. ст. 13-14 Конституції України, ст. ст. 316-317, 319, 321 ЦК України, ст. ст. 16, 19, 21, 23 Закону України «Про оренду землі»). Окрім цього, у вересні 2014 р. представник позивача [PERSON] уточнив позовні вимоги і вказав, що слід також визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 15.10.2013 р., датовану 22.08.2014 р., та застосувати наслідки її недійсності. Проте всупереч вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір», що вставлює ставку судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру в розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, позивач додатково не сплатив судовий збір за кожну додаткову позовну вимогу на загальну суму 487,20 (243,60 х 2) грн. Тому з позивача потрібно додатково стягнути вище вказану суму судового збору на користь держави.

Outcome: approved