Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва посилаючись на те, що 31 січня 2017 року вона звернулася до ГУ НП в м. Києві з повідомленнями про вчинення кримінальних правопорушень працівниками слідчої групи, які потягом трьох років не вчиняють жодних дій спрямованих на розслідування кримінального провадження №12014100030002035 внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 28 лютого 2014 року за ознаками кримінального правопорушення ч. 1 ст. 382 КК України щодо невиконання [PERSON] рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2012 року. Зазначені обставини завдають позивачу моральних страждань. На підставі викладеного в позові, позивач просить суд стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 60000 грн., матеріальну шкоду в розмірі 5000 грн. Від відповідача у справі Державної казначейської служби надійшли заперечення на позов, у якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки позивачем не наведено мотивів у чому полягає заподіяна їй моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Окрім того, відповідачем у справі жодним чином не порушувалися права та інтереси позивача у справі, будь-які правовідносини з позивачем у справі відсутні. Також, відповідач звертає увагу на те, що позивач у справі не був ні підозрюваним, ні обвинуваченим у кримінальному провадженні, до неї не застосовувався запобіжний захід, до неї не застосовувалося адміністративне стягнення, а тому відсутні будь-які правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету, так як на позивача не поширюється дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». На адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшов відзив від відповідача у справі Головного управління Національної поліції у м.Києві. В поданому відзиві, відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що відповідно до чинного законодавства підлягає відшкодуванню шкода, завдано громадянину внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення пор підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття під варту і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майна, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, зо обмежують права громадян, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Перелік підстав для відшкодування шкоди є вичерпним. Як вбачається зі змісту заявлених позовних вимог позивач просить відшкодувати шкоду, що завдана іншою незаконною діяльністю органів досудового розслідування, непов'язаної з притягненням до кримінальної чи адміністративної відповідальності, а тому на спірні правовідносини можуть поширюватися загальні норми права про відшкодування шкоди. При цьому для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між винними діями та наслідками, що настали. Таким чином ГУНП у м. Києві діяло на підставі, в межах та в спосіб, визначений чинним законодавством. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті встановив. Судом встановлено, що [PERSON] звернулася з заявою до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві про злочин з боку [PERSON], на підставі якої було розпочато кримінальне провадження №12014100030002035. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2013 року [PERSON] оголошено в розшук. Відповідно до листа Департаменту протидії злочинності в сфері економіки МВС України №5/2149 від 30 березня 2015 року, за порушення вимог кримінально-процесуального законодавства слідчого Деснянського РУ відсторонено від розслідування кримінального провадження №12014100030002035 та притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2016 року скасовано постанову про закриття кримінального провадження №12014100030002035 та зобов'язано Деснянське РУ ГУМВС України в м. Києві поновити досудове розслідування з вимогою провести його у відповідності з вимогами КПК України. Ухвалою Десняноського районного суду м. Києва від 07 червня 2017 року зобов'язано слідчого Деснянського РУ МВС України в м. Києві розглянути клопотання [PERSON] про проведення слідчих дій в порядку ст. 220 КПК України та виконати всі необхідні слідчі дії. Відповідно до листа Деснянського РУ МВС України в м. Києві від 13 червня 2017 року, [PERSON] повідомлено про те, що місцезнаходження [PERSON] невідомо, у зв'язку з чим неможливо повідомити останньому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 серпня 2017 року зобов'язано слідчого СВ Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві розглянути клопотання [PERSON] від 01 серпня 2017 року у відповідності до вимог КПК України. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 вересня 2017 року постановлено нову ухвалу, якою призначено новий розгляд за скаргою [PERSON] у суді першої інстанції. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2017 року зобов'язано уповноважену особу ГУ НП в м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч.2 ст. 382 КК України. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2018 року було призначено судову-психологічну експертизу у даній цивільній справі. За результатами проведення експертного дослідження було складено висновок експерта №2904/18-61 від 06 березня 2019 року, відповідно до якого ситуація пов'язана з діями, бездіяльністю або рішеннями Головного управління Національної поліції в м. Києві в період з 31 січня 2017 року по день звернення [PERSON] до суду є для останньої психотравмувальним. [PERSON] завдано страждання (моральна шкода), які мають ознаки легкого ступеню психологічного ураження. що відповідає короткочасним зміненим психічним станом не хворобливого рівня. [PERSON] спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації дій, бездіяльності або рішеннями ГУ НП в М. Києві в період з 31 січня 2017 року по 14 серпня 2017 року. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої [PERSON] моральної шкоди в результаті ситуації, що досліджується складає 4,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент розгляду справи судом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, основними елементами для відшкодування моральної шкоди за ст. 1167 ЦК України є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за ст. 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Згідно з п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов'язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Дії (бездіяльність) ГУНП в м. Києві, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов'язки (статті 11 ЦК України). Так, бездіяльність ГУНП у м. Києві встановлена ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2017 року, згідно з якою зобов'язано уповноважену особу ГУ НП в м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч.2 ст. 382 КК України. Законом України № 475/97 від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу статті 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. При цьому відповідно до положень статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно достатті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Особою, відповідальною перед потерпілим за шкоду, завдану органами державної влади, їх посадовими та службовими особами, відповідно до наведених вище положень ЦК України, та відповідачем у справі є держава, яка набуває і здійснює свої цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким органом у цій справі є ГУНП в м. Києві, як особа, бездіяльністю якої було завдано шкоду позивачу у справі, та Казначейська служба, яка здійснює списання коштів з державного бюджету на підставі рішення суду. Питання наявності між сторонами деліктних зобов'язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, відповідно суд загальної юрисдикції самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази. Зазначене також узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладена в Постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Отже, в силу вимог ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається зі змісту висновку експерта, складеного за результатами проведення в межах даної цивільної справи судово-психологічної експертизи, позивачу у справі були завдані страждання легкого ступеню психологічного ураження за умов ситуації дій, бездіяльності або рішеннями ГУ НП в м. Києві в період з 31 січня 2017 року по 14 серпня 2017 року. Таким чином, проведеною експертизою встановлено, що позивачу була завдана шкода безпосередньо діями (бездіяльністю) ГУ НП в м. Києві. Також під час проведення експертизи, було визначено розмір моральної шкоди, який завдано діями (бездіяльністю) посадових осіб ГУ НП у м. Києві, а саме: 4,5 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент розгляду справи. Так, станом на день розгляду справи, мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2019 року, відповідно до Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік», становить 4173 грн., таким чином розмір завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню з Державного Бюджету України, становить 18778 грн. 50 коп. Щодо вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 5000 грн., то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не зазначено в чому саме поляє завдана їй матеріальна шкода, не обгрунтовано розмір завданої шкоди, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесених матеріальних витрат, пов"язаних з відновленням її порушених прав, не доведено причинно-наслідковий зв'язкок між діями (бездіяльністю) посадових осіб ГУ НП у м. Києві та завданою позивачу матеріальною шкодою, наявність якого є обов'язковим для відшкодування шкоди. Враховуючи вищевикладене, встановлені обставини справи, вимоги чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позивачем доведено заподіяння моральних страждань бездіяльністю відповідача, на підставі проведеної в межах розгляду справи експертизи, згідно з якою встановлено наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача та вину відповідача в її заподіянні, при цьому позивачем не надано належних та допустимих доказі на підтвердження факту заподіння матеріальної шкоди бездіяльністю відповідача у справі, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial