Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 1996 року по 2009 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. [INFO] року у сторін народився їх спільний син [PERSON]. 11.07.2000 року сторонами для спільного проживання було придбано двохкімнатну квартиру [ADDRESS], але оформлена вона була одноосібно на [PERSON], оскільки остання неодноразово висловлювала свої побоювання, що позивач може її залишити з сином без житла. Дана квартира була придбана переважно за гроші [PERSON], більшу частину з яких подарувала його мати [PERSON]. До грудня 2009 року сторони проживали разом як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, але 21.12.2009 року відносно [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту, а 28.07.2016 року його змінили на підписку про невиїзд. Прийшовши додому, позивач дізнався, що відповідач завела стосунки з іншим чоловіком, тому зразу ж постало питання про переоформлення 1/2 частини квартири на [PERSON], але відповідач відмовилась від переоформлення. Таким чином, про невизнання його права на 1/2 частину спірної квартири відповідачкою позивач дізнався лише у липні 2016 року. Тому просять встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року по 2009 рік, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку поділу майна між чоловіком та жінкою, які спільно проживали без реєстрації шлюбу. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, але у направленому до суду запереченні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснивши, що вона з [PERSON] дійсно проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1997 року по 2009 рік. Спільного бюджету у них не було, тому що позивач офіційно ніде не працював. Від спільного проживання у жовтні 1999 року у них народила дитина. В період з травня 1994 року по липень 1997 року вона працювала менеджером у відділі кадрів юридичної фірми „Сакрамент", а з липня 1997 року по серпень 2002 року займала посаду директора ТОВ „ФЕОЛ". Маючи високий заробіток і продавши в травні-червні 2000 року автомобіль ВМW 528, який належав їй на праві власності, відповідач за власні кошти придбала квартиру [ADDRESS]. А 20.12.2009 року [PERSON] був дійсно арештований по кримінальній справі за ч.2, ст.115; п.1, ч.2, ст.115 КК України щодо вчинення злочину відносно неї і її загиблого чоловіка [PERSON] Щодо поділу майна заперечує, оскільки дані правовідносини регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю України, який існував до 31.12.2003 року і саме цей кодекс не регулює правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживали спільно без реєстрації шлюбу і встановлення такого факту. Крім того, у своїй заяві від 28.08.2017 року [PERSON] просила розглянути справу у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с.40). Заслухавши позивача, його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 1996 року по 2009 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. [INFO] року у сторін народився спільний син [PERSON], батьками якого за змістом свідоцтва про його народження є сторони по справі (а.с.6). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу у вказаний у позові період, що і не заперечувала сама відповідачка (а.с.29). Свідок [PERSON] пояснила, що саме сторонам по справі вона продала спірну квартиру, а свідок [PERSON] додала, що вона своєму сину, позивачу по справі, передала для придбання спірної квартири 20 000 доларів США. Як наголошував п.5, ч.1, ст.273 ЦПК України (в редакції від 18.07.1963 року №1501-06 зі змінами та доповненнями від 17.02.2000 року) суд розглядає справи про встановлення: перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках. За приписами п.5, ч.1, ст.256 ЦПК України (в редакції від 18.03.2004 року № 1618-IV, який був чинним до 15.12.2017 року) суд розглядає справи про встановлення факту: проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Як вбачається з вказаних норм права судом передбачалось встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. За описаних вище обставин і за відсутності їх спростування суд вважає встановленим і доведеним факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року по 2009 рік. Згідно ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. 11.07.2000 року [PERSON] придбала двохкімнатну квартиру [ADDRESS], уклавши договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом 22-Київської державної нотаріальної контори Ковток А.І. і зареєстрований у реєстрі за №1-4388 (а.с.7). Згідно реєстраційного напису Київського бюро технічної інвентаризації договір купівлі-продажу був зареєстрований 14.07.2000 року (а.с.7, зворот. бік). Таким чином, відповідач [PERSON], подальшому [PERSON] набула право власності на вказану спірну квартиру. У відповідності до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч.1-2, ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як роз'яснює п.п.1-2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Як вбачається з описаних норм права, на час придбання квартири і до 1.01.2004 року спірні правовідносини не регулювались діючим на той час законодавством щодо визнання спільною сумісною власністю придбаного майна чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу, а також його поділу. Таким чином, оскільки таке право не було визначене законом, тому позовні вимоги в частині визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін, визнання права власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS]не підлягають задоволенню. Згідно ст.133; 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 640 грн. судового збору в частині задоволених позовних вимог, в задоволенні стягнення решти суми судового збору необхідно відмовити.

Outcome: partial