Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.12.2019 року між ним та відповідачем укладено договір позики коштів на суму 82 400 грн., які відповідач зобов`язалася повернути до 29.08.2020 року, зі сплатою відсотків за користування коштами в розмірі 15 % місячних щомісячно за кожен місяць користування коштами. Проте, позичених грошових коштів в зазначений строк відповідач так і не повернула, а також не сплатила процентів, ухиляючись від виконання взятих на себе зобов`язань, у зв`язку з чим відповідно до п. 5 договору позивач змушений звернутися до суду для стягнення заборгованості в примусовому порядку. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в загальному розмірі 255 440 грн., яка складається із вказаної суми боргу - 82 400 грн., а також процентів за користування позикою в сумі 173 040 грн. (за період з 30.12.2019 року по 29.08.2020 року в сумі 98 880 грн.; за період з 30.08.2020 року по 05.03.2021 року - 74 160 грн.). Позивач також просить стягнути з відповідача судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився, 07.06.2021 року подав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує, розгляд справи просить проводити у його відсутності (а.с. 57). Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідач суду не повідомила та не подала відзив на позов. 07.06.2021 року відповідач електронною поштою надіслала до суду письмову заяву, в якій просить підготовче засідання провести без її участі (а.с. 25). За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правил ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що відповідно до наданого стороною позивача та долученого до матеріалів справи оригіналу договору позики від 30.12.2019 року, укладеного між позивачем як позикодавцем та [PERSON] як позичальником, позивач передав відповідачу, а остання прийняла у власність 82 400 грн. (а.с. 27). Відповідно до п. 1 договору факт одержання грошей підтверджується підписом позичальника у даному договорі, які отримані до підписання даного договору. За користування коштами позичальник сплачує щомісяця позикодавцю 15 % (процентів) місячних за кожен місяць користування коштами. 15 % місячних за кожен місяць користування коштами (суми використання) сплачуються не пізніше 27 числа кожного місяця. Пунктом 2 договору передбачено, що зазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк не пізніше 29.08.2020 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен позичальнику написати (визначити) в його примірнику договору про факт отримання (повернення) коштів. Пунктами 5,7 договору передбачено, що в разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в примусовому порядку. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 15 % (процентів) місячних за кожен місяць користування коштами від простроченої суми (суми використання). Позивачем вказано, що з метою досудового врегулювання спору він неодноразово висловлював усні прохання до відповідача щодо повернення суми позики. Однак, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18) за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 30.03.2016 року № 6-2168цс15 висловлено наступну правову позицію. За змістом норми закону, визначеної в ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Судом встановлено, що за умовами договору позики від 30.12.2019 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики, яку надано до 29.08.2020 року, а також наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання після спливу визначеного договором строку позики. Позивачем вказано, що відповідач станом на 11.03.2021 року порушила умови договору позики і має заборгованість: 82 400 грн. - сума позики за договором; 173 040 грн. загальна сума відсотків (за період з 30.12.2019 року по 29.08.2020 року в сумі 98 880 грн.; за період з 30.08.2020 року по 05.03.2021 року - 74 160 грн.; (формула для розрахунку: 82 400 х 15 : 100 = 12 360 грн. за один місяць користування коштами; 12 360 х 8 = 98 880 грн. за місяці з січня по серпень; 12 360 х 6 = 74 160 грн. за місяці з вересня по грудень 2020 року та січень-лютий 2021 року). Таким чином, загальний розмір заборгованості визначено як 255 440 грн. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач добровільно не виконує своїх зобов`язань. Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів. Згідно з п. 3 договору повернення позики має бути здійснено за адресою: [ADDRESS] , або на банківський рахунок позикодавця. Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 2 554,40 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.4). Відповідно до правил ч.2 ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача слід присудити на користь позивача вказані судові витрати. На підставі ст.ст. 525, 526, 610, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України та,

Outcome: approved