Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У жовтні 2010 року до суду звернулась [PERSON] з вказаним позовом, в якому зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Представництвом Фонду державного майна України в м. Донецьку № 1432 від 14 березня 2003 року, їй та її батькові - [PERSON] на праві спільної часткової власності належало по 1/2 частині трикімнатної квартири [ADDRESS]. Рішенням виконкому Київської районної ради № 275/16 від 09 квітня 2003 року [PERSON] дозволено укласти договір купівлі-продажу частки вказаної квартири від імені неповнолітньої доньки [PERSON] за умови включення її до числа співвласників квартири за адресою: [ADDRESS] з визначенням розміру жилої площі, яку вона мала у квартирі [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу від 17 квітня 2003 року [PERSON], який діяв від свого імені та від імені неповнолітньої доньки продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Квартира на ім'я неповнолітньої [PERSON] придбана не була. [INFO] батько позивачки помер. На підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2003 року [PERSON] спірну квартиру продала [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є теперішніми її власниками. Рішенням виконкому Київської районної у м. Донецьку ради від 11 червня 2008 року було скасовано рішення виконкому від 09 квітня 2003 року № 275/16. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2011 року договір купівлі-продажу від 17 квітня 2003 року в частині продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] та [PERSON] визнано недійсним. Цим рішенням встановлено порушення Київською районною м. Донецька радою ст. 3 Конвенції про права дитини та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якого органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчужені жилих приміщень та купівлі нового житла. У позові [PERSON] просила суд стягнути з територіальної громади в особі Київської районної у м. Донецьку ради на її користь матеріальну шкоду у розмірі 400 000 грн., яка складається з вартості 1/2 частини спірної квартири у сумі 304 000 грн., а також 96 000 грн. доходу від можливої передачі належної їй частки квартири в оренду. Крім того, просила стягнути з відповідача заподіяну моральну шкоду у розмірі 500 000 грн. та судові витрати. Рішенням Київського районного суду м. Донецька від 12 лютого 2014 року заявлений позов задоволено частково. Стягнуто з територіальної громади в особі Київської районної в м. Донецьку ради на користь [PERSON] заподіяну матеріальну шкоду у розмірі 298 168 грн., моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., витрати по сплаті інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 216 грн. 50 коп., та вартість проведеної експертизи у розмірі 800 грн. В іншій частині позову відмовлено. В апеляційній скарзі Київська районна у м. Донецьку рада посилається на незаконність рішення суду першої інстанції ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування скарги вказала, що на момент прийняття рішення № 275/16 від 09 квітня 2003 року у районної ради були відсутні підстави для недовіри батьку позивачки відносно здійснення ним дій в інтересах дитини. Батько позивачки [PERSON] особисто звертався з питанням надання дозволу на продаж квартири. Крім того, позивачкою ставиться питання про отримання матеріальної шкоди у вигляді вартості 1/2 частини проданої квартири та вигоди з використання квартири, при цьому доказів на підтвердження своїх вимог позивачка не надала. Крім того, апелянт вважає, що судом безпідставно стягнуто моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. оскільки доказів щодо глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, ступеня вини особи, якою було завдано моральну шкоду суду першої інстанції не було надано. В засіданні апеляційного суду представники відповідача [PERSON] та [PERSON] апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, рішення суду скасувати, відмовивши у задоволенні позову. Представник позивач [PERSON]- [PERSON] в засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін , дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як встановлено судом, на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Представництвом Фонду державного майна України в м. Донецьку № 1432 від 14 березня 2003 року, [PERSON] та її батькові [PERSON] на праві спільної часткової власності належало по 1/2 частині трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею - 75,60 грн., у т.ч. жилою - 49,80 кв.м. (а.с.9). Рішенням виконкому Київської районної ради № 275/16 від 09 квітня 2003 року [PERSON] надано дозвіл укласти договір купівлі-продажу частки вказаної квартири від імені неповнолітньої доньки [PERSON] за умови включення її до числа співвласників квартири за адресою: [ADDRESS] з визначенням розміру жилої площі, яку вона мала у квартирі [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу від 17 квітня 2003 року [PERSON], який діяв від свого імені та від імені неповнолітньої доньки продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Квартира на ім'я неповнолітньої дитини [PERSON] не придбавалась. [INFO] батько позивачки [PERSON] помер. На підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 2003 року [PERSON] продала спірну квартиру [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.165), які проживають у вказаній квартирі. Рішенням виконкому Київської районної у м. Донецьку ради від 11 червня 2008 року рішення виконкому Київської районної у м. Донецьку ради від 09 квітня 2003 року № 275/16 було скасовано (а.с. 122). Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2011 року договір купівлі-продажу від 17 квітня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] в частині продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] визнано недійсним (а.с.12-15). Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заявлених вимог, суд першої інстанції виходив із доведеності вини органу місцевого самоврядування щодо нездійснення контролю за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, яка була встановлена рішенням Апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2011 року. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції стягнув на користь позивачки вартість 1/2 частини спірної квартири у розмірі 298 168 грн., а також грошову компенсацію за завдану моральну шкоду у сумі 50 000 грн. та судові витрати. Проте, з такими висновками погодитись не можна, виходячи з наступного. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2011 року договір купівлі-продажу від 17 квітня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] в частині продажу 1/2 частки квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] визнано недійсним (а.с.12-15). Вказане рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є таким з моменту його вчинення. Статтею 216 Цивільного Кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 червня 2011 року фактично було поновлено статус позивачки як власника 1/2 частини спірної кварти, з огляду на що її вимоги про стягнення грошової компенсації належної їй частки цієї квартири не ґрунтуються на законі. Витребування майна від власників, які придбали його внаслідок подальшого укладення угод купівлі-продажу після відчуження майна [PERSON] можливе шляхом пред'явлення віндикаційного позову відповідно до ст. 388 ЦК України. Розглядаючи довід апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення моральної шкоду у розмірі 50 000 грн., апеляційний суд відзначає наступне. В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). Згідно із ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч. 3 ст. 18 зазначеного Закону органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, а діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно із роз'ясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що міститься в п. 31 постанови „ Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ" № 3 від 01 березня 2013 року, відповідно до частини другої статті 2 та частини першої статті 11 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (надалі Закон) визначено суб'єкти здійснення місцевого самоврядування, до яких належить й виконавчі органи ради. Так, відповідно до ст. 5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. У містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету. Особливості повноважень районних у містах рад та їх виконавчих органів встановлено статтею 41 Закону. Відповідно до ст. 77 Закону органами місцевого самоврядування відшкодовується шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті їх неправомірних рішень, дій або бездіяльності. З огляду на наведене, предметом судового розгляду є рішення, дії та бездіяльність посадових і службових осіб виконавчого комітету Київської районної у м. Донецьку ради, які пов'язані з їх службовим обов'язком здійснювати контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Оскільки позов про відшкодування моральної шкоди пред'явлено до територіальної громади в особі Київської районної в м. Донецьку ради, яка не є належним відповідачем у справі, суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позовні вимог у цій частині. За таких обставин та на підставі ст. п. 4 ч. 1 309 ЦПК України, рішення суду слід скасувати як незаконне та необґрунтоване та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Outcome: partial