Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач у лютому 2015 року звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 30.03.2001 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй належить будинок за адресою: Донецька область м.дзержинськ, смт. Новгородське, вул. 1-й Театральний,7. У жовтні 2005 року у вищевказаний квартирі з дозволу позивача була зареєстрована донька останньої - [PERSON] В лютому 2014 року [PERSON] зібрала свої особисті речі та з"їхала із вказаного вище приміщення. Позивачка неодноразово наполягала на тому, щоб її донька [PERSON]Б, добровільно виписалася з будинку, оскільки остання забрала всі свої особисті речі , оплату за комунальні послуги не сплачує, поточні ремонти не проводить. На момент подачі позову до суду відповідач не мешкає за вказаною адресою більше одного року, тому [PERSON] ставить питання про позбавлення [PERSON] права на користування житлом. В судове засідання представник позивача [PERSON] не прибув, надав до суду заяву з проханням справу розглянути за його відсутністю, заявлені вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, надала до суду заяву в якій зазначила, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, просила справу розглянути за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно правовими актами. Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач по справі на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.03.2001 року є власницею будинку №7 по провул. 1-й Театральний в с.Новгородське м.Дзержинська Донецкої області. (а.с. 7-8). Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом зясовано, що повністю узгоджується з матеріалами справи (а.с.11) в будинку, що належить позивачу по справі, також зареєстрована її донька [PERSON], тобто відповідач по справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 71, ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. У відповідності до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач з лютого 2014 року відсутня за місцем своєї реєстрації без будь-яких поважних причин, її особистих речей в будинку №7 по пров. 1-й Театральний в с.Новгородське м.Дзержинська Донецької області. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в цій частині повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. \~На підставі викладеного,

Outcome: approved