Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

Позивач КП «Водоканал» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення у розмірі 8 259, 12 грн. та судові витрати, посилаючись на те, що позивач надає воду і здійснює прийняття стоків в комунальну каналізацію споживачам м. Запоріжжя. [PERSON] користується зазначеними послугами у квартирі [ADDRESS] . Однак, відповідач оплату за послуги КП «Водоканал» за період з 01.11.2007 року по 30.11.2019 рік вносить не в повному обсязі, у зв`язку з чим, позивач не має можливості своєчасно розрахуватися за свої зобов`язання, що приводить до значного зростання кредиторської і дебіторської заборгованості, тому КП «Водоканал» змушене звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника позивача, підтримав викладене в позовній заяві, наполягав на позовних вимогах, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, що підтверджено поштовими повідомленнями, про причини своєї неявки суду не повідомила, відзив, клопотання та заперечення не надала. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленої належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом, з відповіді Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, встановлено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не зареєстрована (а.с. 16). Згідно з розрахунку суми заборгованості, споживач(і) за вказаною адресою має заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.11.2007 року по 30.11.2019 року у розмірі 8 259 грн. 12 коп. (а.с.4-8). Особовий рахунок у квартирі за адресою: [ADDRESS] оформлено на [PERSON] . Фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку на ім`я споживача [PERSON] слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 207270722 від 22.04.2020 року право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] не зареєстровано (а.с. 27-29) Крім того, на запит суду Департамент реєстраційних послуг повідомив, що за адресою: [ADDRESS] у період з 01.11.2007 року по 30.11.2019 року [PERSON] була зареєстрована з 07.05.1994 року по 12.02.2009 року (а.с. 37), на даний час у квартирі зареєстрований лише [PERSON] . В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає за його необґрунтованістю та недоведеністю. Представник КП «Водоканал» не надав суду достовірні та допустимі докази, що відповідач була споживачем послуг КП «Водоканал» у квартирі за адресою: [ADDRESS] у період з 01.11.2017 року по 30.11.2019 року та мала будь-яку заборгованість з приводу наданих послуг. Враховуючи дані Департаменту реєстраційних послуг ЗМР у період, за який КП «Водоканал» просить стягнути заборгованість [PERSON] , а не [PERSON] була зареєстрована з 01.11.2007 року по 12.02.2009 рік. Водночас згідно розрахунку, наданому до позову у цей період за послуги КП «Водоканал» було нараховано 172 грн. 67 коп., а сплачено за вказаний період - 1251 грн. 49 коп., з яких 33 грн. 85 коп. - за поточний період, а 1217 грн. 64 коп. - за минулий період, тобто фактично за період з листопада 2007 року по лютий 2009 року заборгованість відсутня.

Outcome: dismissed