Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: ГУЮ в м. Києві про визнання заповіту недійсним, який в подальшому уточнила, посилаючись на те, що [INFO] помер її рідний брат [PERSON], і вона, як єдина спадкоємиця за законом першої черги, звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але дізналася про наявність заповіту брата від 25.07.2008 року на користь відповідачки [PERSON] Вважає, що заповіт було посвідчено з порушенням закону, оскільки особу заповідача було встановлено за паспортом, який був недійсним, тому що в ньому була відсутня фотокартка, яку належало вклеїти по досягненні останнім 45-річного віку. Також посилалася на те, що заповіт було складено за відсутності вільного волевиявлення її брата та не відповідало його волі, оскільки померлий постійно зловживав алкоголем та через емоційно-психологічну нестійкість він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, в тому числі і в момент складання заповіту. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позовні вимоги є необгрунтованими та належними доказами не підтверджені. Представник третьої особи - Головне управління юстиції в м. Києві в судове засідання не з"явився, надали письмові пояснення по справі та просили розглянути справу за фактичними обставинами справи за відсутності їх представника. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом РАЦСу Дарницького РУЮ у м. Києві (а.с. 44) . Як спадкоємиця за законом позивач звернулася до 16-ї Київської державної нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, що відкрилася після померлого брата, де дізналася про наявність заповіту, складеного [PERSON] З матеріалів спадкової справи вбачається, що 25.07.2008 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом 22-ї Київської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 1-2256, згідно з яким на випадок своєї смерті все майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, в тому числі належну йому квартиру [ADDRESS] заповідав [PERSON] (а.с.82 зворот, 83). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України). Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків), повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі ї смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, і за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Оскільки заповіт як односторонній правочин також підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, то за позовом заінтересованої особи, заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч. 2 ст. 1257 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Норми ст. ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом [PERSON] просила визнати недійсним заповіт від 25.07.2008 року, посилаючись при цьому на те, що зазначений заповіт складено [PERSON] за відсутності його вільного волевиявлення внаслідок зловживання алкоголем. Разом з тим, позивачем всупереч положенню ст. 60 ЦПК України не надано належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що заповіт було складено за відсутності вільного волевиявлення заповідача, не надано будь-яких доказів медичного характеру, які б свідчили про хворобу заповідача, яка могла б вплинути на його психічний стан і призвести до того, що в момент вчинення заповіту він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Клопотання про проведення відповідної експертизи позивачем не заявлялося. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що [PERSON] постійно зловживав спиртними напоями правового значення для вирішення цього спору не мають та не можуть бути покладені в основу рішення, оскільки ці покази не підтверджують наявність у померлого фізичної та психічної алкогольної залежності та відповідних психопатологічних змін і жодним чином не підтверджують наявність підстав для визнання договору дарування недійсним. Суд критично оцінює посилання позивача на нікчемність заповіту на підставі того, що на момент посвідчення заповіту паспорт заповідача не містив вклеєної при досягненні 45-річного віку фотокартки і з цих підстав його слід визнати недійсним, оскільки це не може бути підставою для визнання заповіту недійсним в розумінні положень ст.ст. 203, 215 ЦК України. В даному випадку відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» та п.10 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначальним для нотаріуса було саме встановлення особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, в тому числі перевірка її дієздатності. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: ГУЮ в м. Києві про визнання заповіту недійсним.

Outcome: dismissed