Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мейсон Ентертеймент», звертаючись до суду, пред`явило позов до [PERSON] з вимогами: «Стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мейсон Ентертеймент» компенсацію за порушення майнового авторського права за музичні твори: «[INFO] » (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів [PERSON] , автори музики [PERSON] та [PERSON] ); «[INFO] » (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] ); « [INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ), яке мало місце 11 вересня 2016 року у місті Біла Церква Київської області на стадіоні «Трудові резерви», у розмірі 432 000,00 гривень, що становить по 135 мінімальних заробітних плат; зобов`язати [PERSON] опублікувати у будь-якому на власний розсуд друкованому засобі масової інформації із загальнодержавною сферою розповсюдження, щоденний тираж якого становить понад 100 000 примірників, повний текст рішення суду у даній справі протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили та накласти на [PERSON] штраф у розмірі по 10 відсотків суми, присудженої на користь позивача, зі стягненням його в дохід Державного бюджету України, та розподілити судові витрати. 02 жовтня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мейсон Ентертеймент» до [PERSON] про захист майнових авторських прав. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п.9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VIII від 03.10.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 22 січня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення у цивільній справі судову експертизу об`єктів інтелектуальної власності, проведення якої доручено експертам Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України, на час проведення експертизи провадження у цивільній справі зупиненно. 05 квітня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. 17 липня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про задоволення клопотання судового експерта Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України Сопової Катерини Андріївни про залучення до виконання судової експертизи фахівця із музичною освітою або фахівця з аранжування. Залучено фахівця-музикознавця [PERSON] , викладача кафедри звукорежесури Київського інституту музики ім. Р.М. Гліера, до виконання судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, яка призначена на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2018 року у цивільній справі №755/11413/17, проведення якої доручено судовому експерту Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України Соповій Катерині Андріївні. На виконання ухвали суду, 05 березня 2019 року судовим експертом Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України Соповою Катериною Андріївною складено Висновок №1245 комплексної судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.130-237 т.1) 02 квітня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про відновлення провадження у цивільній справі. Представники позивача - [PERSON]., [PERSON]., в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та на підставі наявних у справі доказів, додатково пояснили, що на підставі Договору про передачу виключних майнових авторських та суміжних прав на музикальні твори від 03 жовтня 2012 року, із додатковими угодами, ТОВ «МЕЙСОН ЕНТЕРТЕЙМЕНТ» належать виключні майнові авторські права використовувати та/або надавати дозвіл іншим особам використовувати слова і музику музичних творів: «[INFO]» (автор слів/тексту і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автор слів/тексту і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів/тексту і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів/тексту [PERSON] , автори музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO]» (автори слів/тексту і музики [PERSON] та [PERSON] ); «[INFO]» (автор слів/тексту і музики [PERSON] ); « [PERSON] » (автори слів/тексту [PERSON] та [PERSON] , автор музики [PERSON] ); «[INFO]» (автор слів/тексту і музики [PERSON] ). 11 вересня 2016 року на стадіоні «Трудові резерви», що розташований за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Ярмакова, 4, близько 18.00-20.00 годин [PERSON] (сценічне ім`я « [PERSON] »), позиціонуючи себе як співак музичного колективу «[INFO]» («[INFO]»), здійснив публічне виконання музичних творів. Публічне виконання музичних творів на концерті було здійснено відповідачем без отримання дозволу на таке виконання від позивача, як власника виключних майнових авторських прав, використовувати і надавати дозвіл на використання музичних творів іншим особам. Представники позивача вважають доведеними факти порушення відповідачем положень чинного законодавства, які стосуються захисту авторських прав, а саме, ст. 7, 15, 32, 33, 50, 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», що дає підстави позивачку вимагати компенсацію за порушення майнового авторського права на музичні твори у розмірі 432 000,00 гривень, що становить по 135 мінімальних заробітних плат, також виходячи з обраного позивачем способу захисту позивач просить зобов`язати відповідача опублікувати у будь-якому на власний розсуд друкованому засобі масової інформації із загальнодержавною сферою розповсюдження, щоденний тираж якого становить понад 100 000 примірників, повний текст рішення суду у даній справі протягом 1 місяця з дня набрання рішенням законної сили та накласти на відповідача штраф у розмірі по 10 відсотків суми, присудженої на користь позивача, зі стягненням його в дохід Державного бюджету України, та розподілити судові витрати. Відповідач в судовому засіданні просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи, вважає позов безпідставним та необґрунтованим посилаючись на наступне, що відповідач за своїм фахом не є творчою людиною, не є виконавцем музичних творів та не виступав у складі музичного колективу на концерті, якій відбувся 11 вересня 2016 року на стадіоні «Трудові резерви», що розташований за адресою: Київська область, місто Біла Церква. Виходячи із загального обсягу доказів, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги, долучені до справи відеозаписи фіксації використання музичних творів не дають можливості беззаперечно визначити джерело походження звуку та технічний пристрій, за допомогою якого здійснювалося публічне виконання музичних творів, що є необхідним для встановлення факту порушення виключених майнових прав суб`єктів авторського права саме зі сторони відповідача, а також неможливо ідентифікувати особи виконавців творів, які виконують музичні твори. На відеозапису нечітко зафіксовано особу, яка здійснювала зйомку на мобільний телефон, не встановлена дата і час здійснення зйомки, інших доказів, які мали довести той факт, що саме відповідач є виконавцем музичних творів позивачем не доведено, в той же час висновок судового експерта не є належним та допустимими доказом у справі, оскільки не встановлює особу виконавця музичних творів, що потребує проведення спеціальної експертиз з ідентифікацією особи, яка виконувала дослідженні експертом твори, її голосу та мовлення (співу), тотожності зображення, зафіксованому у відео-фонограмі, ототожнення джерел звуку, апаратури запису, відсутність його монтажу, допит особи, що проводила запис, а проведена експертиза відповіді та такі питання не надала. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про авторське право та суміжні права" (далі - Закон) майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права. За приписами частини першої статті 31 Закону автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані. Як роз`яснено у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», відповідно до статті 45 Закону суб`єкти авторського права і суміжних прав можуть управляти своїми правами: особисто, через свого повіреного, через організацію колективного управління. Судом встановлено, що 03 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] (Ліцензіари) з одного боку, що складають творчий колектив під назвою «[INFO]», та ТОВ «МЕЙСОН ЕНТЕРТЕЙМЕНТ» (Ліцензіат) з другого боку, було укладено договір про передачу виключних майнових авторських та суміжних прав на музикальні твори, за умовами якого [PERSON] та [PERSON] передали ТОВ «МЕЙСОН ЕНТЕРТЕЙМЕНТ» виключні майнові авторські та суміжні права на музичні твори, серед яких: «[INFO]» (автор слів і музики [PERSON] ); « [PERSON] » (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів [PERSON] , автори музики [PERSON] та [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ). Відповідно до п. 1.2 Договору ліцензіари передають на весь строк та територію дії цього договору виключні майнові авторські та суміжні права на твори, що означає виключне право ліцензіата, на власний розсуд, здійснювати наступні дії: використовувати твори виконання способами, визначеними у пункті 2.1 цього договору; дозволяти іншим особам використовувати твори способами, визначеними у пункті 2.1. цього договору; забороняти іншим особам неправомірне використання творів та перешкоджати такому використанню; збирати винагороду за використання творів; отримувати від організації колективного управління та інших осіб кошти, зібрані у якості винагороди за використання творів; особливо обумовлюється, що ліцензіат мають право отримувати винагороду, визначену в п. 1.2.5 цього договору, яку було зібрано протягом періодів, передуючих укладанню цього договору. Відповідно до п. 5.1 Договору, за передачу прав, визначених в пункті 1.2 цього договору, та використання творів ліцензіат виплачує ліцензіарам щорічну винагороду: у розмірі 1000,00 гривень [PERSON] та у розмірі 1000,00 гривень [PERSON] (т.1 а.с.8-13) Передача виключних майнових авторських та суміжних прав за договором від 03 жовтня 2012 року підтверджується актом приймання-передачі. Додатковою угодою № 3 від 27 лютого 2013 року, сторони вирішили доповнити пункт 1.1 Договору про передачу виключних майнових авторських та суміжних прав на музикальний твір «[INFO]» (автор слів та музики [PERSON] ). Додатковою угодою № 4 від 11 травня 2013 року, сторони вирішили доповнити пункт 1.1 Договору про передачу виключних майнових авторських та суміжних прав на музикальний твір «[INFO]» (автор слів і музики [PERSON] ). Додатковою угодою № 5 від 14 жовтня 2013 року, сторони вирішили доповнити пункт 1.1 Договору про передачу виключних майнових авторських та суміжних прав на музикальний твір «[INFO]» (автор слів і музики [PERSON] ). Додатковою угодою № 9 від 26 травня 2014 року, сторони вирішили доповнити пункт 1.1 Договору про передачу виключних майнових авторських та суміжних прав на музикальний твір «[INFO]» (автори слів [PERSON] та [PERSON] , автор музики [PERSON] ). Статтею 443 Цивільного кодексу України встановлено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до статті 440 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 15 Закону майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Частиною другою статті 32 Закону встановлено, що використання твору будь-якою особою допускається виключно на основі авторського договору, за винятком випадків правомірного використання, передбачених статтями 21 - 25 цього Закону. У прийнятті судового рішення зі спору, пов`язаного з порушенням авторського права та/або суміжних прав, не є достатнім загальне посилання суду на використання твору та/або об`єкта суміжних прав позивачем: мають бути з`ясовані конкретні форма і спосіб використання кожного об`єкта такого права. Предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними (частина п`ята статті 1109 ЦК). Оскільки інститут ліцензійного договору передбачає надання дозволу на використання об`єктів права інтелектуальної власності, судам слід враховувати, що правоволодільцем можуть надаватись виключні, одиничні, невиключні ліцензії, а також ліцензії іншого виду, що не суперечить закону. При цьому права на використання твору, що надаються за ліцензійним договором, вважаються невиключними, якщо в договорі не передбачено надання виключних прав на використання твору (частина шоста статті 32 Закону, частина четверта статті 1109 Цивільного кодексу України). Виходячи з підстав позову, позивач посилається на те, що 11 вересня 2016 року на стадіоні «Трудові резерви», що розташований за адресою: Київська область, місто Біла Церква, вулиця Ярмакова, 4, близько 18.00-20.00 годин [PERSON] (сценічне ім`я « [PERSON] »), позиціонуючи себе як співак музичного колективу «[INFO]» («[INFO]»), здійснив публічне виконання музичних творів. Публічне виконання Музичних творів на концерті було здійснено відповідачем без отримання дозволу на таке виконання від позивача, як власника виключних майнових авторських прав використовувати і надавати дозвіл на використання Музичних творів іншим особам. Такі дії зі сторони відповідача суперечать вимогам пункту 2 частини 3 статті 15 та абзацу 2 частини 1 статті 32 Закону України «Про авторське право і суміжні права», що відповідно до пункту «а» статті 50 цього ж закону є порушенням майнових авторських прав ТОВ «Мейсон Ентертеймент». За допущені вищезазначені порушення авторських прав позивача відповідач має на підставі пункту „г" частини 1, пункту „г" частини 2 статті 52 Закону України „Про авторське право і суміжні права" виплатити ТОВ «Мейсон Ентертеймент» компенсацію у розмірі 432 000,00 гривень, що становить по 135 мінімальних заробітних плат. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу. Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», публічне виконання - це подання за згодою суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав творів, виконань, фонограм, передач організацій мовлення шляхом декламації, гри, співу, танцю та іншим способом як безпосередньо (у живому виконанні), так і за допомогою будь-яких пристроїв і процесів (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім`ї або близьких знайомих цієї сім`ї, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час. Визначений Законом термін «публічне виконання» не ототожнює значень термінів: «виконання» і «фонограми», тобто це є окремі способи публічного виконання твору. Окремими видами об`єктів суміжних прав «виконання музичного твору» (п.«а») і «фонограма» (п. «б») визначаються також і в статті 35 ЗУ «Про авторське право і суміжні права». 22 травня 2019 року в судовому засіданні, що зафіксовано в журналі судового засідання, суд дослідив поданий позивачем відеозапис концерту, який відбувся 11 вересня 2016 року на стадіоні «Трудові резерви», що розташований за адресою: Київська область, місто Біла Церква, в якому звучать музичні твори: «[INFO] » (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів [PERSON] , автори музики [PERSON] та [PERSON] ); «[INFO] » (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів і музики [PERSON] ); « [PERSON] » (автори слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] ); « [INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ). Отже, об`єктом суміжних прав є конкретний музичний твір і конкретний виконавець. Тому, сам факт публічного виконання відповідачем музичних творів, автором яких є інша особа, повинен бути доведений доказами, які беззаперечно підтверджують що: 1) об`єкт суміжних прав (публічне виконання та/або фонограма із записом музичного твору) використовувався саме відповідачем; 2) виконання музичного твору (у живому виконанні), так і за допомогою будь-яких пристроїв і процесів з зафіксованим у ній музичним твором здійснено у публічному закладі; 3) відповідачем публічно виконано музичний твір та/або використовувалась фонограма, у якій зафіксовано використання саме музичних творів, автором якого є інша особа; 4) публічне використання зазначеного твору, якщо таке мало місце, на чому наполягає позивач, повинно бути ідентифіковано з оригіналом фонограми і зафіксованим в ній виконанням, що є об`єктом суміжних прав. Суд, вирішуючи питання належності та допустимості наданого суду доказу - диска, на якому, за твердженням представника позивача, зафіксовано публічне виконання музичних творів: «[INFO]» (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів [PERSON] , автори музики [PERSON] та [PERSON] ); «[INFO] » (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів і музики [PERSON] ); « [PERSON] » (автори слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] ); « [INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ), вважає цей диск таким, що не може слугувати доказом порушення відповідачем майнових суміжних прав позивача з урахуванням наступного. Відео, зафіксоване на диску, не містить запису про особу (її прізвища, посаду), яка здійснювала відеозапис коцерту, який відбувався саме 11 вересня 2016 року на стадіоні «Трудові резерви», що розташований за адресою: Київська область, місто Біла Церква, відсутні дані щодо самого пристрою та його технічних характеристик, яким здійснено відеозйомку концерту, не зафіксовано дата та час проведення відеозйомки. У відео відсутні безспірні докази про те, що саме відповідач є виконавцем музичного твору та/або ним використовувалась фонограма музичного твору на публічному заході, відвідувачі якого не позбавлені права користуватись відповідними пристроями(телефон, планшет і т.і.) та слухати улюблений музичний твір. Оскільки предметом суміжних майнових прав позивача, які позивач вважає порушеними, є використання фонограми із записом конкретного музичного твору у виконанні конкретного виконавця, то фактичне її використання, у т.ч. записане на диску, повинно бути ідентифіковано з оригіналом фонограми у встановленому законом порядку. Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України «Про судову експертизу». Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону). Судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового та судового слідства. ( ст.1 Закону України «Про судову експертизу») Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. ( ч.1 та ч.2 ст.102 Цивільного процесуального кодексу України). З урахуванням предмету спору і способів доказування, за клопотанням представника позивача, судом призначено комплексну судову експертизи об`єктів інтелектуальної власності з метою встановлення, що відповідач під час концерту, який відбувся 11 вересня 2016 року на стадіоні «Трудові резерви», що розташований за адресою: Київська область, місто Біла Церква, здійснив публічне виконання музичних творів, майнові авторські права на які належать ТОВ «Мейсон Ентертеймент». На виконання ухвали суду, 05 березня 2019 року судовим експертом Науково-дослідного інституту інтелектуальної власності Національної академії правових наук України Соповою Катериною Андріївною та фахівцем-музикознавцем [PERSON] ., який працює звукорежисером Національного президентського оркестру, диригентом, аранжувальником, має вищу музичну освіту, складено Висновок №1245 комплексної судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності, який приєднано до матеріалів цивільної справи. (а.с.130-237 т.1) В порядку дослідження висновків експертів, судовий експерт Сопова К. А . пояснила, що висновок комплексної судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності є законним та обґрунтованим, відповідь на питання, яке викладені в ухвалі про призначення експертизи є категоричними, що виключає необхідність ставити ряд похідних питань, надані судом для проведення експертного дослідження матеріали цивільної справи та об`єкти дослідження були достатніми для надання повного та обґрунтованого висновку експерта. При аналізі наданих на дослідження об`єктів, встановлено, що кожен твір - «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», містять ознаки об`єктів авторського права, а саме музичних творів з текстом, при цьому текст досліджуваних музичних творів має ознаки літературного твору. За результатами порівняльного дослідження (нотного ряду та ритму мелодії пісень, які є об`єктом дослідження) встановлено, що ці мелодії є ідентичними, мелодіям пісень у виконанні [PERSON] (бородатий дядько у капелюсі) під час концерту, який відбувся 11 вересня 2016 року у м. Біла Церква. Порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, визнано, зокрема, вчинення будь-якою особою дій, які порушують майнові права суб`єктів авторського права і (або)суміжних прав, визначені статтями 15, 39, 40 і 41цього Закону з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав. Як розясно у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року за №5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, що визначені в статті 2 ЦК, які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб`єктів авторських прав і (або) суміжних прав. У зв`язку з цим суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону N 3792-XII); шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК, стаття 11 Закону N3792-XII. Зокрема, первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Відповідач, який заперечує проти позову, зобов`язаний довести виконання вимог Закону N3792-XII при використанні ним об`єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (статті 614 та 1166 ЦК). Згідно частини 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. (ч.2 ст.264 ЦПК України) Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно п.п. «г», «є» ч. 1, п.п. «г», «д» ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» при порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених ст. 50 Закону суб`єкти авторського права мають право: подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права або виплату компенсацій; вимагати, в тому числі в судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права та судові рішення щодо цих порушень. Суд має право постановити рішення про виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу; публікацію у пресі інформації про допущене порушення, якщо у ході судового розгляду буде доведено факт порушення авторського права і (або) суміжних прав. При вирішенні відповідних спорів судам слід мати на увазі, що компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав, а не розміру заподіяних збитків. Таким чином, для задоволення вимоги про виплату компенсації достатньо наявності доказів вчинення особою дій, які визнаються порушенням авторського права і (або) суміжних прав. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об`єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об`єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об`єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені статтею 3 ЦК, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні (пункт 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 04.06.2010). Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, вислухавши позицію учасників цивільного процесу, їх пояснення та заперечення щодо предмету позову, суд дійшов висновку про те, що зібрані, оформлені та подані до суду позивачем докази в своїй сукупності не є достатніми для встановлення наявності факту порушення відповідачем порядку використання музичних творів: «[INFO] » (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автор слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів [PERSON] , автори музики [PERSON] та [PERSON] ); «[INFO] » (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ); « [INFO] » (автор слів і музики [PERSON] ); « [PERSON] » (автори слів і музики [PERSON] ); «[INFO]» (автори слів і музики [PERSON] ); « [INFO]» (автори слів і музики [PERSON] та [PERSON] ), оскільки в межах даного спору позивачем не доведено сам факт виконання відповідачем музичних творів, автором та виконавцем яких є інша особа, долучений до справи диск із записом концерту унеможливлює ідентифікувати особу виконавця та визнаний судом неналежним та допустимим доказом, тому у сукупності наведеного відсутні підстави для притягнення відповідача до відповідальності за порушення порядку використання спірних музичних творів та застосування заходів майнової відповідальності за порушення авторських прав на підставі пункту «г» частини 1, пункту «г» частини 2 статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», та ухвалюючи рішення відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мейсон Ентертеймент» до [PERSON] про захист майнових авторських прав є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed