Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Представник ПАТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В судове засідання представник позивача, не зявився, проте в позовній заяві зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Із позовних вимог видно, що відповідно до укладеного договору № б/н від 12.03.2011 року відповідач отримав кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач зобов?язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених вищенаведеним договором. Однак, взяті на себе зобов"язання належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом в розмірі 115403,99 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, пода до суду заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності, а справу просить розглядати без його участі. Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. У відповідності до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно заяви б/н від 12.09.2011 року (а.с.8), позивач оформив на імя відповідача кредитну картку, на якій було встановлено кредитний ліміт у сумі 1000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач ознайомився і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді, про що він особисто розписався 12.09.2011 року. У відповідності до положень ч.2 ст.1054 ЦК України та згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як видно з розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № б/н від 12.09.2011 року станом на 31.05.2018 року, наданої суду АТ КБ «Приват Банк» (а.с.5-7), який подано у вигляді таблиці здійснення операцій по картці відповідача [PERSON] загальна сума заборгованості становить 115403,99 грн., зокрема: тіло кредиту 9754,46 грн.; нараховані відсотки 96377,91 грн.; нарахована комісія 3300 грн.; заборгованість по судових штрафах 5971,62 грн. Статтею 1049 ЦК України передбачено, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. \~ Як передбачено ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як було встановлено судом, та видно із копії Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти (а.с.9), повернення кредитних коштів по кредитних картах відбувається шляхом сплати обов»язкого щомісячного платежу у розмірі 7% від заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості). Як видно із того ж таки розрахунку заборгованості, виданого АТ КБ «Приват Банк» (а.с.5-7), відповідач [PERSON] протягом 2011-2015 років кредит погашав частинами систематично, щомісяця. Останній платіж на повернення кредитних коштів, відповідачем було сплачено 28.09.2015 року в розмірі 998 грн. та 30.09.2015 року в розмірі 21,35 грн. В подальшому, [PERSON] взяті на себе зобов»язання по поверненню кредитних коштів не виконував. Однак, банк незважаючи на те, що заборгованість відповідача по кредитному договору збільшується, не вжив жодних заходів, ні щодо пред»явлення відповідачу вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, ні щодо якнайшвидшого звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Тобто, умисно сприяв збільшенню такої заборгованості та зволікав із пред»явленням даного позову. Навіть пунктом 1.1.5.12 Умов і правил надання банківських послуг, передбачено, що відповідальність банку перед клієнтом обмежується документально підтвердженим реальним збитком, виниклим у клієнта в результаті неправомірних дій чи бездіяльності банка, діючого умисно чи з грубою необережністю. За таких обставин, та зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з даним позовом за декілька днів до спливу строків позовної давності, суд приходить до висновку, що позивач умисно зволікав із пред»явленням позову до відповідача, сприяючи таким чином збільшенню кредитної заборгованості, що видно із розрахунку такої заборгованості поданого позивачем. Окрім того, згідно Довідки про умови кредитування з використанням платіжної карти, за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів передбачена сплата пені. Зокрема, ПЕНЯ = пеня ( 1 ) + пеня (2), де пеня ( 1 ) = (базова процентна ставка за договором) / 30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується 1 раз на місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн. А також, відповідно до п.1.1.5.21 Умов і правил надання банківських послуг, в період нарахування пені на всю суму заборгованості по кредитному договору проценти не нараховуються. Таким чином, суд приходить до переконання, що проценти, нараховані як на поточну, так і на прострочену заборгованість, які відображені у розрахунку заборгованості у графах 9, 10, а за накопичувальним підсумком вказані у графі 12 розрахунку, є не що іншим як вищенаведеною пенею, вказаною у Довідці про умови кредитування з використанням платіжної карти. Статтями 255, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність\~-\~це строк,\~у межах\~якого особа\~може звернутися\~до суду\~з вимогою\~про захист\~свого цивільного\~права або\~інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В той\~же час,\~ст.\~258\~ЦК України\~передбачено,\~що позовна\~давність в\~один рік\~застосовується,\~зокрема,\~до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Беручи до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, та зважаючи на вимоги ст. 267 ЦК України про те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, суд вважає за можливе застосувати строки спеціальної позовної давності до вказаних у розрахунку заборгованості процентів у розмірі 96377,91 грн., які як встановлено судом, є не що іншим, як пенею, яку у відповідності до вимог ст. 258 ЦК України слід стягнути в межах однорічного спеціального строку позовної давності. Окрім того, згідно положень\~статті 61 Конституції України,\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~ст. 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. За таких обставин, суд частково задовольняє позовні вимоги та приходить до висновку про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитом в таких розмірах: 9754,46 грн. заборгованості за кредитом, 49859,45 грн. заборгованості за процентами (як пенею в межах однорічного спеціального строку позовної давності), а також оплачений судовий збір у розмірі 1762 грн. На підставі наведеного, ст.ст. 256, 257-261, 267, 625, 1046-1054 ЦК України та

Outcome: approved