Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулась з даним позовом до Державного університету телекомунікацій, в якому просила стягнути з відповідача суму не нарахованої індексації заробітної плати у період з 01.07.2015 по 31.08.2015 в розмірі 997.71 грн., частину не виплаченої вихідної допомоги у розмірі 350.88 грн., та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 23735 грн. 88 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 01 вересня 2013 вона була прийнята на роботу до Державного університету телекомунікацій на посаду прибиральника службових приміщень господарської дільниці. 31 серпня 2015 року її було звільнена із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (звільнення у зв'язку із скороченням штату). На момент звільнення їй було нараховано за фактично відпрацьований час в липні 2015 року та серпні 2015 року заробітну плату та вихідну допомогу у розмірі 1674 грн. 64 коп. без врахування індексації за період з 01.07.2015 року по 31.08.2015 року, що тягне за собою менший розмір вихідної допомоги. Частина невиплаченої вихідної допомоги підлягає стягненню із відповідача, а відповідно і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. 03.03.2017 року до відкриття провадження у справі через канцелярію суду було подано заяву про затвердження укладеної між сторонами мирової угоди від 28.02.2017 року (а.с.22-23). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 30.03.2017, посилаючись на зміну позиції позивача, відмовився від підтримання заяви про затвердження мирової угоди та просив проводити розгляд справи по суті пред"явленого позову. Представник відповідача в судові засідання 19.05.2017, 03.07.2017 не зявився, направляв до суду заяви про відкладення справи, однак жодного разу доказу поважності причини неявки в судове засідання суду не надав, заперечень в обсязі предявлених вимог суду не направляв. Суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 вересня 2013 року була прийнята до Державного університету телекомунікацій на посаду прибиральника службових приміщень господарської дільниці в порядку переведення з навчально-наукового підрозділу Житомирського військового інституту Національного авіаційного університету. 31.08.2015 року [PERSON] була звільнена з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (за скороченням штату), що стверджується копією трудової книжки серії АА №829723 (а.с. 3-7). Як вбачається з розрахункових листів, індексація заробітної плати була нарахована і виплачена позивачу включно по червень 2015 року. У липні і серпні нарахування і виплата індексації не здійснювалась, в розрахунок вихідної допомоги не включався. За правилами ч.5 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, й оплата праці. Отже, відповідач зобов'язаний був провести індексацію заробітної плати протягом вказаного періоду та виплатити зазначені кошти. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за №1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення. Дана постанова у встановленому законом порядку не скасована та є чинною. Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII передбачено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. Цим же Законом Кабінету Міністрів України доручено за результатами першого півріччя 2015 року та з урахуванням економічної ситуації затвердити порядок проведення індексації заробітної плати, грошового забезпечення, пенсійних та соціальних виплат. Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» зобовязано Кабінет Міністрів України затвердити особливий порядок проведення індексації грошових доходів населення у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на 2015 рік. Такий порядок Кабінетом Міністрів України на час звільнення [PERSON] затверджений не був. Отже, відповідач зобов'язаний був керуватись порядком проведення індексації, встановленим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року за №1078. У звязку з тим, що на час звільнення [PERSON] їй не була нарахована й виплачена індексація заробітної плати за період з 1 липня 2015 року по 31 серпня 2015 року у розмірі 997 грн. 54 коп., відповідач зобовязаний також сплатити на користь останньої 350 грн. 54 коп. вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України. Відповідно до розяснень, які містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належній йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у звязку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року ( справа №6-113цс16). З огляду на ту обставину, що між сторонами відсутній спір щодо розміру індексації, а також недоплаченої вихідної допомоги, підстави для врахування принципу співмірності та зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Таким чином, на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 23735 грн. 88 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved