Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, стягнення аліментів за минулий час. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 28.04.2001 року сторони зареєстрували між собою шлюб. Від укладеного шлюбу вони мають малолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.05.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розлучення сторони проживають окремо, дитина залишилась проживати разом з матір`ю, відповідач деякий час переказував грошові кошти на утримання дитини, але з 1.11.2014 року припинив такі виплати. За таких обставин просять стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільної дитини в розмірі 1/4 частини з усіх його доходів щомісяця, починаючи з 5.12.2018 року і до досягнення нею повноліття, оскільки відповідач працює і має постійний регулярний щомісячний заробіток. Крім того, просять стягнути аліменти за минулий час, з 1.11.2014 року по 1.11.2016 рік в розмірі 10 105 грн., а з 1.12.2016 року по 1.12.2018 року в розмірі 123 649 грн., оскільки позивач постійно просила надати допомогу на утримання доньки, а відповідач ухилявся від надання такої допомоги. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, пояснивши, що позивач згоден сплачувати аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх своїх доходів щомісяця, оскільки він має іншу сім`ю і від другого шлюбу у нього на утриманні є дві малолітні дитини: доньки - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до ч.1, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати до досягнення нею повноліття. Як наголошує ч.2, ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, 28.04.2001 року сторони зареєстрували між собою шлюб. Від укладеного шлюбу вони мають малолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.05.2011 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.5). Після розлучення сторони проживають окремо, дитина залишилась проживати разом з матір`ю, відповідач деякий час переказував грошові кошти на утримання дитини (а.с.23-26), але з 1.11.2014 року припинив такі виплати. Вказані обставини не були спростовані у судовому засіданні будь-якими іншими доказами, були підтверджені позивачем і представниками сторін і не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Згідно ч.1, ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до ст.7 Закону України „Про Державний бюджет України на 2019 рік" - установити у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2019 року - 1853 гривні, з 1 липня - 1936 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. В 2011 році відповідач [PERSON] зареєстрував свій другий шлюб з [PERSON] , від якого вони мають двох малолітніх дітей: доньок - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.78-79). Таким чином, на день розгляду справи відповідач на своєму утриманні має трьох малолітніх дітей. В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що на даний відповідач працює і проживає у Литві, та готовий сплачувати позивачу 1/6 частину з усіх своїх доходів щомісяця, за таких обставин суд приходить до висновку, що аліменти підлягають стягненню в частці від щомісячного доходу відповідача, як заявила позивач в тексті позову та у судовому засіданні, а не у твердій грошовій сумі. Як регламентує ч.2, ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Підпункт 3, пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснює, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд вважає необхідним, приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати свою малолітню дитину на підставі описаних вище норм права, наявність у нього щомісячного регулярного заробітку, склад сім`ї, наявність двох інших дітей на його утриманні, його стан здоров`я, враховуючи вік та стан здоров`я дитини, частково задовольнити позов і стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/6 частини з усіх його доходів щомісяця на користь позивачки на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , починаючи з 5.12.2018 року - дня подачі позову до суду і до досягнення нею повноліття, у розмірі, що відповідає межам встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2019 рік" для дитини такого віку (для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень), який не є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в задоволенні решти розміру стягнення аліментів необхідно відмовити. Суд вважає, що такий встановлений розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Крім того, позивачка не позбавлена в майбутньому звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь матеріальної допомоги на лікування або навчання дитини в порядку ст.185 СК України або збільшення розміру аліментів згідно ст.192 СК України. Як регламентує ч.2, ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Як пояснила у судовому засіданні позивач, вона неодноразово в мережі інтернет спілкувалась з відповідачем, однак він ухилявся від продовження сплати аліментів на утримання їх спільної дитини. Як вбачається з переписки у соціальній мережі між сторонами по справі, яка була надана як позивачем (а.с.27-31), так і відповідачем по справі (а.с.80-87), сторони дійсно обговорювали можливість і розмір допомоги на утримання дитини. Відповідач пропонував позивачу надавати для дитини 200 євро щомісяця, але вона не погоджувалась і просила 600 євро щомісяця. Крім того, з сторінки тексту вбачаються дати спілкування сторін: 19.07.2018 року та 25.07.2018 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач вживала заходів щодо отримання допомоги на утримання дитини, але з наданих доказів вбачається, що такі заходи вчинялись лише у липні 2018 року, а просить стягнути аліменти за минулий час з листопада 2014 року, що не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Крім того, суд вважає, що відповідач не ухилявся від сплати аліментів, а навпаки пропонував позивачу 200 євро, що еквівалентно на той час сумі приблизно в 6 000 грн. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні вимог позову про стягнення аліментів за минулий час необхідно відмовити, оскільки не надано доказів щодо обставин, передбачених диспозицією ч.2, ст.191 СК України. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє позов про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору, від якого була звільнена позивачка при зверненні до суду.

Outcome: partial