Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, який вона згодом уточнила (а.с.30-39 т.2), в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить гараж літ. «Б», що розташований в [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 09.07.2002 року. Гараж «Б» знаходиться на земельній ділянці площею 0,0065га за адресою [ADDRESS], яка була передана їй безоплатно у приватну власність для розміщення та обслуговування гаражу. Їй видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЗП №054389, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3268 від 08.07.2003 року. Рішенням восьмої сесії Бердянської міської ради УІІ скликання 18.02.2016 року вулиця Дюміна перейменована на вул. Італійську. У березні 2016 року вона вирішила подарувати сину гараж, з цією метою звернулася до Держгеокадастру з заявою про присво\-єння земельній ділянці, на якій знаходиться гараж, кадастрового номеру. Але рішенням Держгеокадастру від 05.09.2016 року їй було відмовлено у цьому з підстав перетину її ділянки з земельною ділянкою 2310400000:09:006:0249, яка у 2010 році була надана у постійне користування прокуратурі Запорізької області. Площа накладення земельних ділянок співпадає на 100%. Так, пунктом 3 рішення Бердянської міської ради Запорізької області №4 від 29.07.2010 року «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок» був затверджений проект відведення земельної ділянки та надано у постійне користування прокуратурі Запорізької області (м. Запоріжжя, вул. Олександра Матросова, 29-а, код ЄДРПОУ 02909973) земельну ділянку площею 0,1198га, що розташована по [ADDRESS] для розміщення та обслуговування адміністративної будівлі Бердянської міжрайонної прокуратури. Про те, що відповідач 29 липня 2010 року прийняв оскаржуване рішення їй стало відомо у березні 2016 року. Вона неодноразово зверталася до прокуратури Запорізької області і Генеральної прокуратури щодо вирішення питання. Прокуратурою визнано, що після проведення геодезичної зйомки встановлено наявність перетинання належної їй земельної ділянки площею 0,0065 га з земельною ділянкою, яка виділена прокуратурі Запорізької області, площею 0,1198га. Проте відповідач до цього часу жодних дій, направлених на відновлення її прав, як власника земельної ділянки, не вчинив. Вона ніколи не відмовлялася від належної їй земельної ділянки, її не було позбавлено права власності на цю земельну ділянку у встановленому законом порядку, а тому вважає, що прийнятий п.3 рішення Бердянської міської ради від 29.07.2010р. №4 є недійсним і таким, що порушує її права, як власника земельної ділянки. Просить суд: - визнати недійсним п.3 рішення Бердянської міської ради №4 від 29.07.2010 року «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок» в частині затвердження проекту відведення земельної ділянки та надання у постійне користування Прокуратурі Запорізької області (м. Запоріжжя, вул. Олександра Матросова, 29-а, код ЄДРПОУ 02909973) земельної ділянки площею 0,1198га, розташованої по [ADDRESS] для розміщення та обслуговування адміністративної будівлі Бердянської міжрайонної прокуратури; - визнати недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №116357 від 21.08.2010 року, виданий Прокуратурі Запорізької області (м. Запоріжжя, вул. Олександра Матросова, 29-а, код ЄДРПОУ 02909973) на земельну ділянку площею 0,1198 га у межах згідно з планом, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2310400000-09:006:0249, зареєстрований за № 031026500010 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; - зобов`язати виконавчий комітет Бердянської міської ради скасувати право постійного користування прокуратури Запорізької області земельною ділянкою площею 0,1198 га, розташованої по [ADDRESS] кадастровий номер 2310400000-09:006:0249; - зобов`язати Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» виключити з публічної кадастрової карти України земельну ділянку площею 0.1198га кадастровий номер 0400000-09:006:0249, розташовану по [ADDRESS] , яка передана у постійне користування Прокуратурі Запорізької області на підставі рішення Бердянської міської ради №4 від 29.07.2010 року «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок». В судовому засіданні позивачка та її представник - адвокат Третьяк В.В. позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів Бердянської міської ради, виконавчого комітету Бердянської міської ради і Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в судове засідання не з`явилися, відзив на позов не подали. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.192-194 т.2). 18.04.2020 року відповідачем прокуратурою Запорізької області подано відзив на позовну заяву (а.с.130-136 т.1), в якому зазначають, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з тих підстав, що наведені позивачем у позові доводи вже були предметом розгляду судом у справі № 310/6294/17. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27.09.2018 по справі № 310/6294/17 [PERSON] відмовлено у задоволенні її позову у зв`язку з недоведеністю вимог належними та допустимими доказами. Таким чином, у силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягаю доказуванню установлені по справі № 310/6294/17, а саме: законність п. 3 рішення Бердянської міської ради від 29.07.2010 № 4 «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок»; правомірність виділення прокуратурі Запорізької області земельної ділянки площею 0,1198 га, кадастровий номер 2310400000:09:006:0249, розташованої по [ADDRESS] ; відсутність порушення права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0065 га для розміщення та обслуговування гаражу, розташовану по [ADDRESS]. Також, вказують на те, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування прокуратурі Запорізької області був розроблений спеціалізованою ліцензійною землевпорядною організацією - ДП «Центр державного земельного кадастру». Під час його розроблення були отримані всі необхідні погоджувальні висновки. Окрім того, отримано всі погодження від суміжних землекористувачів (землевласників), у т.ч. від [PERSON] , що підтверджується актом погодження меж земельних ділянок. Прокуратурою області при виділенні у постійне користування земельних ділянок кадастрові номери 2310400000:09:006:0249 (0,1198 га) та 2310400000:09:006:0248 (0,0056 га) додержано усі вказані вимоги законодавства, що спростовує доводи [PERSON] про незаконність п. 3 рішення Бердянської міської ради від 29.07.2010 № 4 «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок» та Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ № 116357 від 21.08.2010. Надані позивачем документи, а саме: копія рішення Державного кадастрового реєстратора від 05.09.2016 №РВ-2300145992016 «Про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру», викопіювання з кадастрової карти (плану) та протокол №ПП-2300072102016 «Про проведення перевірки електронного документа» не дають змоги встановити наявність перетину земельної ділянки [PERSON] за Державним актом на право приватної власності на землю серія І-ЗП №054389 з земельними ділянками, які були надані оскаржуваним рішенням Бердянської міської ради у постійне користування прокуратурі області. Так само зі вказаних документів не можливо встановити, в якій саме частині земельних ділянок відбувся такий перетин з огляду на різні їх адреси. З огляду на наявність всіх необхідних погоджень щодо документації із землеустрою про відведення прокуратурі області земельних ділянок кадастрові номери 2310400000:09:006:0249 (0,1198га) та 2310400000:09:006:0248 (0,0056 га) та невідповідності наданої [PERSON] документації із землеустрою, спростовуються її доводи про перетин належної їй на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 08.07.2003 серія І-ЗП №054389 земельної ділянки та земельної ділянки кадастровий номер 2310400000:09:006:0249. Крім того, [PERSON] пропущено визначений ст. 257 ЦК України строк позовної давності на оскарження п. 3 рішення Бердянської міської ради від 29.07.2010 №4, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні її позову. Відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю. Представник відповідача прокуратури Запорізької області Стешенко В.С. в судовому засіданні підтримав доводи викладені у відзиві на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи Бердянської районної ради в судове засідання не з`явився, пояснень не надав. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.191 т.2). Вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши надані суду докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає безпідставними доводи відповідача - прокуратури Запорізької області щодо того, що в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню у цій справі факти, які були встановлені рішенням Бердянського міськрайонного суду від 27.09.2018 по справі № 310/6294/17, яким [PERSON] було відмовлено у задоволенні її позову у зв`язку з недоведеністю вимог належними та допустимими доказами, і цим рішенням суду була встановлена законність п. 3 рішення Бердянської міської ради від 29.07.2010 № 4 «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок»; правомірність виділення прокуратурі Запорізької області земельної ділянки площею 0,1198 га, кадастровий номер 2310400000:09:006:0249, а тому відповідач вважає,що цей факт доказуванню вже не підлягає. З приводу цього суд зауважує на тому, що відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних і земельних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Спір, за вирішенням якого позивач звернулася до суду, стосується захисту її прав, як власника земельної ділянки, та правомірності набуття прокуратурою Запорізької області права постійного користування земельною ділянкою, яка накладається на її земельну ділянку. Тобто даний спір належить розглядати за правилами цивільного судочинства. Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно зі ст. 92 ЗК Україн право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23.05.2002р. № 283 на праві приватної власності належить гараж літ. «Б», який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.45-47 т.1). На підставі рішення Бердянської міської ради від 12 червня 2003 року № 22 «Про вилучення, передачу у приватну власність та в оренду земельних ділянок громадянам» [PERSON] для розміщення та обслуговування гаражу передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], площею 0,0065 га (а.с.8 т.1). [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю І-ЗП №054389 від 08.07.2003 року щодо земельної ділянки, розташованої на території [ADDRESS], площею 0,0065 га, для розміщення та обслуговування гаража, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3268 (а.с.15 т.1). Рішенням Бердянської міської ради від 29 липня 2010 року №4 «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок» (п. 3) затверджено проект відведення земельної ділянки та надано у постійне користування Прокуратурі Запорізької області земельні ділянки, загальною площею 0,1254га (0,1198га та 0,0056га), розташовані по [ADDRESS] , для розміщення та обслуговування адміністративної будівлі Бердянської міжрайонної прокуратури (а.с.19 т.1). Відповідно до довідок Управління Держкомзему у місті Бердянськ від 14.07.2010 №487 земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери 2310400000:09:006:0249 (0,1198 га) та 2310400000:09:006:0248 (0,0056 га) ( а.с.17-18 т.1) На підставі вищезазначеного рішення Прокуратурі Запорізької області видано Державні акти на право постійного користування земельними ділянками від 21 серпня 2010 року для розміщення та обслуговування адміністративної будівлі Бердянської міжрайонної прокуратури площею 0,1198га та 0,0056га, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.16-17 т.1). Рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 18 лютого 2016 року №56 «Про перейменування назв вулиць, проїздів, площ, проспектів, скверів, бульварів в м.Бердянськ», зокрема, вулиця Дюміна перейменована на вулицю Італійська. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про Державний земельний кадастр», який набрав чинності 07.08.2011 року, земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). 29.08.2016 року [PERSON] звернулася до державного кадастрового реєстратора управління Держгеокадастру у Бердянському районі Запорізької області із заявою про внесення відомостей про належну їй на праві власності земельну ділянку до Державного земельного кадастру, присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці, надавши державному кадастровому реєстратору технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с.51-83 т.1). Рішенням державного кадастрового реєстратора №РВ-2300145992016 від 05.09.2016р. їй було відмовлено. Встановлено «перетин ділянки з ділянкою 2310400000:09:006:0249. Площа співпадає на 100% (Накладення)» (а.с.20-21 т.1). Вказане також зазначено у Протоколі №ПП-2300072102016 проведення перевірки електронного документа від 05.09.2016р. (а.с.22 т.1). Такі ж висновки вказані в копії рішення №РВ-2300707942019 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 05.02.2019 (а. с. 44 т.1). Ухвалою суду від 04.09.2019 року у справі була призначена судова земельно-технічна експертиза (а.с.95-96 т.2), на вирішення якої були поставлене таке питання: чи є накладення земельної ділянки площею 0,1198га за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 2310400000:09:006:0249, що надана в постійне користування Прокуратурі Запорізької області на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №116357, на земельну ділянку площею 0,0065га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для розміщення та обслуговування гаража, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №054389. 13.05.2020 року до суду надійшов висновок Дніпропетровського НДІ судових експертиз №753-19 від 30.03.3030 року (а.с.170-185 т.2). Судовий експерт [PERSON] дійшов до такого висновку: «Проведеним дослідженням правовстановлюючої та технічної документації із землеустрою на земельні ділянки, зіставлення наданих на дослідження матеріалів з вимогами земельного законодавства, нормативними документами з питань землеустрою, землекористування та іншими нормативно-правовими актами, чинними на території України встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер №2310400000:09:006:0249, площею 0,1198 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка надана в постійне користування Прокуратурі Запорізької області на підставі Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №116357, накладається (перетинається) на земельну ділянку площею, 0,0065 га., з цільовим призначенням для розміщення та обслуговування гаража, яка належить [PERSON] на підставі Державного Акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП №054389, що розташована за адресою: [ADDRESS] відповідно до правовстановлюючих документів. Земельна ділянка кадастровий номер №2310400000:09:006:0249 площею 0,1198 га., містить у своєму внутрішньому периметрі всю площу земельної ділянки площею 0,0065 га., що розташована за адресою: [ADDRESS] , площа накладання складає 100%. Графічне відображення місця розташування накладення та меж вказаних земельних ділянок показано на Схемі в Додатку №1». Графічне відображення місця розташування накладення та меж земельної ділянки кадастровий номер №2310400000:09:006:0249 та земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] міститься у Додатку №1 до висновку експерта ( а.с.180 т.2). Таким чином, судом встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер №2310400000:09:006:0249 площею 0,1198 га., яка надана у постійне користування прокуратурі Запорізької області, містить у своєму внутрішньому периметрі всю площу земельної ділянки площею 0,0065 га., яка належить на праві власності позивачу [PERSON] , яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площа накладання складає 100%. За таких підстав, суд приходить до висновку, що внаслідок прийняття 29 липня 2010 року Бердянською міською радою п.3 рішення №4 «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок» (а.с.19 т.1), яким був затверджений проект відведення земельної ділянки та надано у постійне користування Прокуратурі Запорізької області земельну ділянку площею 0,1198га, що розташована по [ADDRESS] , було порушено право позивача [PERSON] , як власника земельної ділянки. Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно із ч.1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. За змістом ч.1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Відповідно до ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз`яснено у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України 2001 року, глав 27, 33, 34 Цивільного кодексу України, статті 15 ЦПК України 2004 року, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. У спорах, пов`язаних з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, всупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Отже, визнання Державного акта про право власності на землю недійсним є належним та самостійним способом поновлення порушених прав, а визнання недійсними тільки Державних актів на право власності на землю може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 04 червня 2014 року у справі № 6-46цс14. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що внаслідок прийняття спірного рішення Бердянською міською радою було порушено право позивача, як власника земельної ділянки, оскільки надана в постійне користування прокуратурі Запорізької області земельна ділянка площею 0,1198га наклалася на земельну ділянку позивача площею 0,0065га. За таких підстав, прийнятий Бердянською міською радою п. 3 рішення №4 «Про припинення та надання у постійне користування земельних ділянок», яким був затверджений проект відведення земельної ділянки та надано у постійне користування Прокуратурі Запорізької області земельну ділянку площею 0,1198га, що розташована по [ADDRESS] , а також виданий прокуратурі Запорізької області на підставі цього рішення Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №116357 від 21.08.2010 року, мають бути визнані недійсними, в силу приписів ст. 152, ст.155 ЗК України. Суд також не приймає до уваги доводи відповідача стосовно того, що [PERSON] був підписаний Акт погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача - прокуратури Запорізької області, оскільки підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення права на земельну ділянку. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі надання у власність або користування земельних ділянок. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 року у справі №580/168/16-ц. Що стосується позовних вимог позивач щодо зобов`язання Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» виключити з публічної кадастрової карти України земельну ділянку площею 0.1198га кадастровий номер 0400000-09:006:0249, то ці вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ч.1 ст. 1 ЗУ «Про державний земельний кадастр» Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; Відповідно до ст. 6 цього Закону ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Держателем Державного земельного кадастру є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Адміністратором Державного земельного кадастру є державне підприємство, що належить до сфери управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, і здійснює заходи із створення та супроводження програмного забезпечення Державного земельного кадастру, відповідає за технічне і технологічне забезпечення, збереження та захист відомостей, що містяться у Державному земельному кадастрі. Що стосується вимог позивача про зобов`язання виконкому Бердянської міської ради скасувати право постійного користування прокуратури Запорізької області земельною ділянкою площею 0,1198 га, розташованої по [ADDRESS] кадастровий номер 2310400000-09:006:0249, то ці вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ч.10, ч.13 ст. 79-1 ЗУ «Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується, зокрема, в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; Відповідно до ч.3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З огляду на викладе вище, заявлені позивачем вимоги про зобов`язання виконкому Бердянської міської ради скасувати право постійного користування прокуратури Запорізької області земельною ділянкою, не є належним способом захисту, а тому задоволенню не підлягають. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, то вона задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судом встановлено, що про порушення своїх прав внаслідок прийняття Бердянською міською радою п.3 рішення №4 від 29.07.2010 року позивач дізналася у березні 2016 року. Позивач звернулася до суду із цим позовом у 12.03.2019 року. Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тому при тлумаченні вимог щодо початку перебігу позовної давності слід керуватися тим, що перебіг позовної давності починається від дня, коли про відповідні обставини, тобто про порушення права, довідалася, могла довідатися або зобов`язана була довідатися особа, яка є носієм цього права. Таким чином, у даному конкретному випадку строк позовної давності має відраховуватися від дня коли особа дізналася про порушення свого права, а не від дня винесення оскаржуваного рішення відповідачем. Судом встановлено, що позивач звернулася до суду із цим позовом в межах строку загальної позовної давності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial