Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивачка 6 червня 2017 року звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 2007 року по 5 серпня 2010 року вони відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них: [INFO] народилася донька [PERSON], а [INFO] - син [PERSON]. Після розірвання шлюбу, починаючи з серпня 2010 року, відповідач проживає окремо, свої батьківські обов'язки не виконує: не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Відповідач аліменти за рішенням суду не сплачує, є злісним неплатником. Всі питання, щодо виховання дітей нею вирішуються самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками говорить про його особисте ставлення до дітей. Він ніяким чином не піклується про сина та дочку, не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі, не цікавиться їх успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується із дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає їм доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти, його байдужість до долі дітей, шкодять їх інтересам. Крім того відповідач заперечує проти виїзду її разом з дітьми за кордон на відпочинок, чим порушує права та свободи вільного волевиявлення та пересування. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в їх сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дітей батьком, свідоме нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. Просила позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] та стягнути з відповідача судові витрати. В ході судового засідання представники позивачки позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав, надав суду заперечення на позовну заяву, в яких вказав, що позивачка не надає йому можливості бачитися з своїми дітьми, створює перешкоди та провокує скандали. Таким чином, не з власного бажання, а лише з метою не травмувати психічний стан своїх дітей, він останнім часом їх не відвідував. Щодо несплати аліментів повідомив, що аліменти він сплачує з 2010 року, заборгованість утворилася виключно у зв'язку з втратою ним в 2016 році постійного місця роботи, крім того виконавчою службою йому не було повідомлено рахунки для сплати аліментів, в зв'язку з чим у нього не було можливості та підстав перераховувати кошти на утримання дітей. На сьогоднішній день, він звернувся до виконавчої служби, де йому було повідомлено відповідні рахунки для сплати аліментів. Він жодним чином не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дітей, жодного разу не поводив себе жорстоко з ними, не є алкоголіком чи наркоманом, раніше не судимим, дітей ніяким чином не експлуатував. Крім матеріальної складової, позивачкою заявлено, що він не виявляє цікавості до виховання дітей. Дане твердження не відповідає дійсності через існуючі обставини перешкоджання спілкуванню йому з дітьми з боку бабусі дітей - [PERSON], яка на правах господаря домоволодіння, де проживають діти, чинить фізичні перешкоди в доступі, маючи до нього особисту гостру неприязнь. З метою усунення перешкод у спілкуванні з дітьми він звертався до Служби у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації із заявою про визначення способу участі у вихованні дітей. Відповідним розпорядженням № 426 від 01.08.2017 року спосіб участі його у вихованні дітей визначено, проте фактична перешкода праву розпорядженням не усунена. Також він піддає сумніву, що обставини позову і твердження, наведені суду від імені позивачки [PERSON] відповідають дійсній її волі, оскільки остання протягом останнього року і станом на момент пред'явлення позову до суду перебуває за межами України. Через зазначене позивач [PERSON] не є об'єктивно спроможною обґрунтовано вказувати на існування обставин ухилення його від виконання батьківських обов'язків, оскільки фізично відсутня в місці постійного проживання дітей, з дітьми і рідними, які здійснюють фактичну опіку спілкується безпосередньо через засоби зв'язку. Він припускає, що позивачка введена в оману невірним її інформуванням третіми особами. Виходячи із обсягу і суті обставин заявлених позивачем суду, жодна з них в сукупності так і кожна окрема не може бути підставою як для висновку про ухилення його від виконання батьківських обов'язків так і для позбавлення його батьківських прав. На підставі вказаного просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області надала до суду висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи зі слідуючого. Як вбачається із рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 5 серпня 2010 року, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 6 жовтня 2007 року та вказаний шлюб зазначеним рішенням було розірвано. Копіями свідоцтв про народження підтверджується, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками: доньки [PERSON], яка народилася [INFO] та сина [PERSON], який народився [INFO]. Згідно пояснень сторін, діти більше року проживають з бабусею [PERSON], в належній домобудівлі, розташованій по [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] працює за кордоном, де і проживає, відповідач з дітьми не проживає з серпня 2010 року. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пунктом 16 Постанови ПленумуВерховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав», передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють освоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. У пункті 15 вищезазначеної постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківського обов'язку. Як було встановлено судом, відповідач категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав та навпаки стверджує, що бабуся дітей [PERSON] перешкоджає йому спілкуватися з дітьми, на правах господаря домоволодіння, де проживають діти чинити фізичні перешкоди в доступі, маючи до нього особисту гостру неприязнь. Посилання позивачки на ненадання відповідачем матеріальної допомоги не заслуговує на увагу, так як із наданого до суду Білозерським районним відділом державної виконавчої служби розрахунку по сплаті аліментів, вбачається, що відповідач за період з жовтня 2010 року по липень 2016 року сплачував аліменти на утримання дітей в повному обсязі, а за деякі роки і в сумах більших, чим підлягали до стягнення. З липня 2016 року відповідач в зв'язку зі звільненням його з роботи, що підтверджується відповідною довідкою, аліменти не виплачував, однак після влаштування на роботу продовжив сплачувати аліменти. В ході судового засідання, за клопотанням представників позивачки були допитані свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які кожен окремо підтвердили, що не бачили, щоб відповідач спілкувався з дітьки, відвідував їх в дитячому садочку, школі, тощо. Однак покази даних свідків, а також довідки з дошкільного закладу та школи, про те, що відповідач не приймає участі у житті та вихованні дітей не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Як вбачається із характеристики на відповідача, останній за місцем проживання характеризується задовільно, скарг на його поведінку не надходило, за натурою роздумливий, за характером спокійний, вільний час проводить у колі сім"ї та родичів. Відповідно до довідки Олешківського міжрайонного управління водного господарства № 05/12-065 від 31 липня 2017 року, [PERSON] з 22 липня 2017 року працює сторожем Білозерської експлуатаційної дільниці. Будь-яких даних про те, що відповідач притягувався до кримінальної відповідальності, є хронічним алкоголіком чи наркоманом, вчиняв насильство в сім'ї позивачою не надано. 27 липня 2017 року Білозерською районною державною адміністрацією Херсонської області (як органом опіки та піклування) був наданий висновок щодо недоцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. З наданого висновку вбачається, що Службою у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області було встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак проживає разом із співмешканкою та її сином по [ADDRESS], характеризується задовільно. Під час профілактичної бесіди, [PERSON] пояснив, що [PERSON] не надає йому можливості бачитися з дітьми, створює перешкоди та провокує скандали. 22 червня 2017 року [PERSON] подав до органу опіки і піклування заяву про визначеня способу участі його у вихованні дітей. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини від 21 липня 2017 року [PERSON] повідомив, що має намір виправити ситуацію, буде намагатися налагодити дружні стосунки з дітьми. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому у кожному випадку слід виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення. Позивачкою не надано достатніх відомостей, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідачем від виховання своїх дітей, що у відповідності з вимогами ст. 164 СК України було б підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року, прийнятому у справі «Хант проти України» зазначив, що сам факт заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав вже може свідчити про його інтерес до дитини. А як вже було зазначено, відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, що також відображено у висновку органу опіки та піклування. Таким чином, суд дійшов висновку щодо відсутності відомостей про свідоме нехтування відповідачем батьківських обов'язків відносно малолітніх дітей, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed