Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «НАДРА» про зобов'язання вчинити дії, а саме: виконати платіжне доручення № 1 від 11.12.2014 року та перерахувати 108000,00 доларів США на рахунок [PERSON] № [NUMBER], відкритий в Ощадному банку України. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.12.2014 року Сосницьким відділенням ПАТ «КБ «НАДРА» було проведено платіжним дорученням № 1 переказ безготівкових валютних коштів до Ощадного банку України, грошові кошти в іноземній валюті були списані з рахунку [PERSON] Проте, вказані кошти на інший рахунок так і не поступили, що підтверджується випискою Ощадного банку від 26.01.2015 року № 45/5. Посилаючись на викладене та порушення відповідачем законодавства, позивач просив суд про задоволення позову та зобов'язання Банку виконати платіжне доручення № 1 від 11.12.2014 року та перерахувати 108000,00 доларів США на рахунок позивача. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд про його задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву та зазначав, що у зв'язку із введенням тимчасової адміністрації в Банку, а з 04.06.2015 року прийняття рішення НБУ про ліквідацію Банку, вимоги позивача є кредиторськими, задоволення яких можливо виключно в порядку, строки та у черговості, встановленій Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення сторін та їх представників, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 3 статті 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 11.12.2014 року Сосницьким відділенням ПАТ «КБ «НАДРА» було проведено платіжним дорученням № 1 переказ безготівкових валютних коштів [PERSON] в сумі 108000,00 доларів США до Ощадного банку України, що також підтверджується платіжним дорученням в іноземній валюті № 01, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 5). Станом на 26.02.2015 року вказані кошти на рахунок позивача в Ощадному банку України зараховані не були (а.с. 6). Відповідно до п. 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону). Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.02.2015 року № 26 в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «НАДРА» запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 06.02.2015 року. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.04.2015 року № 85 було продовжено здійснення тимчасової адміністрації в публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «НАДРА» до 05.06.2015 року. 04 червня 2015 року Правління Національного банку України, розглянувши відповідну пропозицію Фонду, прийняло постанову № 356 про ліквідацію та відкликання банківської ліцензії ПАТ «КБ «НАДРА». Тобто, станом на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача була запроваджена тимчасова адміністрація, а на момент вирішення спору - відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації. За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Згідно з ч. 1, 2 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Судом враховано, що всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що були перераховані через відділення банку 11.12.2014 року. Відповідно до ч. 1 статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом у даних правовідносинах. Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Виходячи зі суті (змісту) та згідно з частиною 2 статті 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Статтею 36 даного Закону врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені «фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». А тому, враховуючи дану норму, особи, які здійснили переказ коштів через відділення банку, не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осі»". Разом із цим, указаний Закон не дає визначення поняття «кредитор банку». Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 ЦК України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням. Тому, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідача від часу запровадження у останньому тимчасової адміністрації. Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту третього частини 2 статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій. У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем спірних платіжних доручень позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом. Тому, враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача переказати грошові кошти у розмірі 108000,00 доларів США не підлягають задоволенню. При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права в порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed