Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на наступні обставини. Рішенням Нікопольського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2013 року з нього було стягнуто на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На даний час склалась ситуація, коли він не в змозі платити визначений судом розмір аліментів, оскільки протягом всього часу з моменту винесення судового рішення не мав можливості офіційно працевлаштуватись і, маючи тимчасовий дохід та економлячи кошти, намагався виконувати аліментні зобов`язання, розуміючи свою відповідальність перед дитиною. При цьому, з 25 грудня 2013 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу має з нею двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які також потребують матеріального забезпечення, включаючи витрати на школу та садок. Один із синів - [PERSON] - потребує додаткових занять із психологом через затримку психічного розвитку. На даний час він безробітний, планує стати на облік в центр зайнятості та здійснює пошук хоч якоїсь роботи для утримання сім`ї. В період офіційного безробіття ніяких доходів не мав, однак, державною виконавчою службою з нього стягують аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини середньої заробітної плати по регіону, що становить близько 2 800 грн. 00 коп. на місяць, а в грудні 2019 року сума склала 3 208 грн. 00 коп. Враховуючи наявність ще двох дітей на утриманні від теперішнього шлюбу, а також отримання мінімальної заробітної плати в період роботи, така загальна сума аліментів для нього є непосильною, тому виникла заборгованість по сплаті аліментів за рішенням суду, яку він не має можливості ані погасити, ані вчасно сплачувати аліменти. На підставі викладеного, а також з урахуванням заяви щодо предмету позову, просить суд змінити розмір аліментів, який було встановлено рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2013 року про стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття, на стягнення у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2020 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.21-22). Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно позовну заяву з додатками до неї отримала, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, яке мітиться в матеріалах справи (а.с.25), своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, скористалась та 14 квітня 2021 року на адресу суду надала відзив на позовну заяву (а.с.26-27), згідно якого зазначає наступне. У відповідності до вимог чинного законодавства, кожна дитина повинна мати достатній рівень життя, необхідний для фізичного, духовного, морального і соціального розвитку. Положеннями сімейного законодавства передбачено, що батьки зобов`язанні піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної, загальної, середньої освіти, матеріально утримувати дитини до повноліття. Однак, позивач з моменту стягнення з нього аліментів рішення суду не виконує в повній мірі, маючи при цьому заборгованість, яку не заперечує. При цьому, при наявності заборгованості зі сплати аліментів, 16 листопада 2017 року позивачем була придбана квартира в [ADDRESS] , хоча, відповідно до довідки з Державної фіскальної служби, позивач в період з 2014 року по 2018 року доходів не отримував, що дає підстави вважати, що останній укриває реально отримані ним доходи. Фактично такі дії свідчать про навмисне невиконання позивачем, як батьком дитини, покладеного обов`язку, а тому, з підстав вищевикладених просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Позивач, скористався своїм правом, передбаченим цивільно-процесуальним законодавством, та 06 травня 2021 року подав до суду відповідь на відзив, згідно якої послався на обставини, викладені в позовній заяві та додатково суду пояснив, що джерелом походження коштів щодо купівлі квартири став спадок, який залишився після смерті батька, який в подальшому був проданий та про вказаний факт відповідачці достеменно відомо, а тому наміру приховати свої доходи він не мав (а.с.35-36). 30 червня 2021 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від [PERSON] надійшли пояснення, згідно яких зазначено, що житловий будинок, який залишився у спадок, позивачем було продано в 2014 році, а квартиру придбано 16 листопада 2017 року. Крім цього, зазначає, що, відповідно до відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, позивач в другому кварталі 2014 року отримав дохід від продажу нерухомого майна в розмірі 195 000 грн. 00 коп., при цьому, станом на червень 2014 року заборгованість зі сплати аліментів склала 9 948 грн. 00 коп., але позивач, маючи кошти в достатньому розмірі, не виконав обов`язку та не сплатив заборгованість. Тому, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та в поясненні, просить суд в задоволенні позову відмовити (а.с.52-53). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. У відповідності до ч.2 ст.51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст.5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Як встановлено судом, Рішенням Нікопольського міськрайоного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2013 року з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.13-14). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 25 грудня 2013 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що свідчить актовий запис № 597, складений 25 грудня 2013 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції (а.с.8). Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.7, 9). Позивач, як на підставу позову, посилався на значне погіршення його майнового стану, а саме: відсутність постійної роботи; отримання нестабільного доходу; існування іншої родини на утриманні. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.141 СК України, батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі, і щодо її утримання. Згідно § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п.3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України»). При визначенні розміру аліментів суддя враховує рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст.141 СК України. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, незалежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суддя, вважає, що зміна сімейного стану позивача та народження від іншого шлюбу дітей [PERSON] та [PERSON] не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення його майнового стану саме у зв`язку з народженням дітей від іншого шлюбу. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Також суддя зазначає, що розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні двох дітей без доведення погіршення його майнового становища не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з [PERSON] - доньки [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме її інтересам. Таким чином, суд, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження дітей від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20). Крім цього, посилання позивача на ту обставину, що його син від іншого шлюбу потребує додаткових занять із психологом з причини затримки психічного розвитку, судом до уваги не приймається, оскільки належними доказами не підтверджено, довідки на момент звернення до суду до матеріалів справи долучені не були, а сам по собі витяг із протоколу засідання ПМПК від 26 квітня 2018 року містить відомості та інформацію рекомендаційного характеру, яка не може бути достатньою підставою для зменшення розміру аліментів без підтвердження погіршення майнового стану платника аліментів. Крім цього, посилання позивача на обставину, як підставу для зменшення розміру аліментів, - відсутність основного доходу, працевлаштування на офіційну роботу та безробіття, судом до уваги також не приймається, оскільки позивач є особою працездатного віку, має задовільний стан здоров`я, будь-яких інших належних доказів про погіршення його матеріального стану з моменту стягнення аліментів не надав, адже факт його офіційного непрацевлаштування та відсутність стабільного доходу не може слугувати самостійною підставою для зменшення розміру аліментів. А також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст.192 СК України) та позиції Верховного Суду України, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Тому, вирішуючи даний спір, суд в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку та вважає, що всі доводи та посилання [PERSON] в позовній заяві є необґрунтованими та недоведеними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed