Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом,згідно якого зазначила,що відповідно до договору дарування житлового будинку від 15 грудня 2004 року, укладеного між [PERSON] , з одного боку, «Дарувальник», та [PERSON] , з іншого боку, «Обдаровувана», було подаровано житловий будинок з надвірними будівлями , ш;о знаходиться в [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області Запісочною О.А., реєстровий номер 1-6472, та зареєстровано в Ірпінському бюро технічної інвентаризації 18 лютого 2005 року під реєстровим номером 8900776. Відповідно до вищезазначеного договору дарування вона стала власником житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до будинкової книги у будинку [ADDRESS] зареєстровані мої батьки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Проте відповідачі з моменту реєстрації і по сьогоднішній день в будинку не проживають. Не дивлячись на те, що перешкод у користуванні житловим приміщенням ніхто відповідачам не чинить, вони не користуються спірним житловим приміщенням та не цікавляться ним. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідачів, як на окремих осіб, чим об`єктивно порушуються її права та права її літніх батьків, які не мають можливості навіть оформити субсидію. Вона намагалася вирішити дане питання в позасудовому порядку, але позитивного результату це не принесло. Позивач просить визнати відповідачів такими,що втратили право користування житловою площею у будинку [ADDRESS] . Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились,про день та час розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128,130 ЦПК України,заяву про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за їх відсутності до суду не подали,а також не подали відзив на позовну заяву,у зва`язку з чим суд відповідно до ст. 280 ЦПК України проголосив по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Ірпінської міської ради у судове засідання не з`явився,про день та час розгляду справи повідомлявся. Суд,заслухавши пояснення сторін,покази свідків,дослідивши письмові докази по справі,вважає позов таким,що не підлягає до задоволення. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.» Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 2. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.» Відповідно до ч 1 ст. 81 ЦПК України « Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено,що позивач по справі є власником житлового будинку [ADDRESS] . відповідно до договору дарування житлового будинку від 15 грудня 2004 року, укладеного між [PERSON] [PERSON] (а.с.8-9). Також,у судовому засіданні встановлено,що у зазначеному житловому будинку з 25.07.2016 року зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ,що підтверджується копією будинкової книги (а.с.10-12). Крім того,у судовому засіданні встановлено,що відповідачі по справі з моменту їх реєстрації у житловому будинку не проживають,житловою площею не користуються,комунальні послуги не оплачують,перешкоди у користуванні житловим приміщенням їм не чиняться.Наведені обставини справи підтверджуються у судовому засіданні листом Ірпінського відділу поліції (а.с.14),актом депутата від 11.10.2018р (а.с.13),показами у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] які показали,що вони дуже часто бувають у будинку [ADDRESS] ,однак жодного разу у будинку відповідачів не бачили. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 року № 2» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Поряд з цим нормами глави 59 ЦК України встановлюється порядок користування житлом за договором найму (оренди). Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комінального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією. Відповідно до ст. 71 ЖК України за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім ' ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може биту безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.» Відповідно до ч 1 ст.. 317 ЦК України « Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.» Відповідно до ч 1 ст. 319 ЦК України «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд». Відповідно до ч 1 ст.. 321 ЦК України «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.» Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено ,що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч 2 ст. 405 ЦК України «член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.» Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. „Про застосування Конституції України при звершенні правосуддя" наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування житловим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України„ вирішуючи питання про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, зокрема, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з позивачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Враховуючи,що відповідачі без поважних причин не проживають у житловому будинку [ADDRESS] більше року,суд вважає за необхідне відповідачів визнати такими,що втратили право користування житловою площею у зазначеному будинку . На підставі ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved