Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Рішенням Кіровського районного суду міста Макіївки Донецької області 14 січня 2014 року у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - відмовлено. З рішенням суду позивачка не погодилась та подала апеляційну скаргу, разом з якою справа надійшла до апеляційного суду Донецької області. Апелянт вважає рішення суду таким, що підлягає скасуванню. Так, судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, проте суд дав їм неправильну оцінку і у зв»язку з цим дійшов помилковим висновкам. При розгляді позову про визнання права власності судом першої інстанції безпідставно були застосовані нормативно - правові документи, а саме: Положення про житлово-будівельні кооперативи та індивідуальних забудовниках від 30 квітня 1958 року № 514, яке регулює будівництво багатоквартирних та одноквартирних будинків житлово-будівельними колективами і індивідуальними забудовниками. Судом не встановлено, що [PERSON] був членом житлово-будівельного колективу. Інструкція Міністерства житлово - комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року «Про порядок будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP», на яку посилався суд першої інстанції, втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995. Згідно цієї Інструкції до правовстановлюючих документів, на підставі яких вчиняється реєстрація житлових будинків віднесено нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального будинку. Верховний Суд України в постанові від 18 грудня 2013 року по справі № 6-137цс-13 предметом якої був спір про встановлення юридичних фактів та визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування та зробив правовий висновок згідно якого право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час закінчення будівництва. Правовим актом, який діяв на час закінчення будівництва [PERSON] був Наказ Президента Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року і Постанова Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року № 3211 « Про право громадян на купівлю та будування житлових будинків», в яких не міститься вимога про прийом збудованих об»єктів нерухомості експлуатацію. Крім того, підстав вважати домоволодіння [PERSON] самочинним будівництвом і суд помилково дійшов цього висновку,оскільки [PERSON] збудував будинок на земельній ділянці, яка була для цього відведена згідно договору, яки посвідчений в нотаріальній конторі. Відомості про технічні дані будинку, відповідають умовам договору. Суд дійшов правильного висновку, що відповідно Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних ( садибних ) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських ( присадибних ) забудов та споруд, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт від 19 березня 2013 року № 95 документом, який посвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року - є технічний паспорт. При цьому суд робить помилковий висновок, що позивачка не піднімала питання оформлення документів для прийняття спірного домоволодіння в експлуатацію, що протирічить вищевказаному Порядку № 95 від 19 березня 2013 року. Укрдержреєстр в листі від 12 березня 2013 року № 95-06-15-13 «Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року роз»яснив, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальні житлові будинки, садові, дачні, господарські забудови та споруди не підлягають прийому в експлуатацію. Підставою для державної реєстрації прав власності таких об»єктів нерухомості є технічний паспорт, складений по результатам інвентаризації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нерухоме майно набувається в порядку,який існував на час його спорудження, а не виникає у зв»язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.( постанова від 13 червня 2012 року № 6-54цс12) Просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування на домоволодіння [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов [PERSON] задовольнити. Відповідач - Макіївська міська Рада, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не направив свого представника в судове засідання, що відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України не є перешкодою у розгляді справи. 31 жовтня 2013 року [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування на домоволодіння, на яке відсутні правовстановлюючі документи, мотивуючи вимоги тим, що акт технічної інвентаризації, складений КП « БТІ м. Макіївки» у лютому 2013 року, є достатньою підставою для визнання права власності на спадкове майно. З матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Кіровської районної ради депутатів трудящих № 7 від 07 квітня 1960 року (протокол № 7) [PERSON] виділена садибна земельна ділянка у розмірі 420 квадратних метрів на право забудови індивідуального житлового будинку з безстроковим користуванням земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]. 08 червня 1960 року між [PERSON] та відділом комунального господарства виконавчого комітету Макіївської міської ради укладено нотаріально посвідчений договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності. Згідно договору забудовник [PERSON] зобов'язався на відведеній земельній ділянці побудувати наступні будівлі: житловий одноповерховий будинок з 3 кімнат житловою площею 38.40 кв.м., служби розміром 2.5 х 5.0. Повністю закінчити будівництво до 08 червня 1963 року. Як визначено в пунктах 6, 7 договору, будівництво будинку повинно відповідати архітектурно-плановому завданню до проекту. Забудовник зобов'язаний при зведенні будівель дотримуватися всіх чинних будівельних, протипожежних, санітарних правил. Пунктом 9 зазначеного договору після закінчення будівництва, зведені на земельній ділянці будівлі вступають в експлуатацію та становляться особистою власністю забудовника після визнання приймальною комісією місцевої Ради депутатів трудящих повної готовності зведених будівель, оформленої актом комісії. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ( а.с.9 ) У зв'язку з відсутністю реєстрації права власності спадкодавця на домоволодіння [ADDRESS], постановою державного нотаріуса Третьої Макіївської державної нотаріальної контори від 23 жовтня 2013 року, [PERSON], яка є представником спадкоємця [PERSON], відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті [PERSON] Позивачкою на підтвердження позовних вимог до матеріалів цивільної справи, окрім вищезазначених договору та рішення виконкому Кіровської районної Ради депутатів трудящих ( а.с.17,18 ), надано копію технічного паспорту ( а.с.13-16 ), складеного Бюро технічної інвентаризації м. Макіївки 04 лютого 2013 року, за даними якого на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] зведені: основна частина - житловий будинок літера А-1, літня кухня, вбиральня, сарай, навіси, гараж, загородження. В судовому засіданні [PERSON] не заперечувала, що технічний паспорт, складений у більш ранній період чи акт технічної перевірки виконання та завершення будівництва цього житлового будинку - відсутні. У технічному паспорті домоволодіння [ADDRESS] від 04 лютого 2013 року відомості про його власника відсутні. З представленої експлікації до плану житлового будинку садибного типу [ADDRESS] убачається, що він має загальну площу 98,70 кв.м., у тому числі житлову- 40.30 кв.м. Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тобто, з огляду на виниклі правовідносини. слід застосовувати закони, нормативно-правові акти в тій редакції, які були чинними на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. Апелянт посилається на те, що правовим актом, який діяв на час закінчення будівництва [PERSON] був Указ Президента Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року і Постанова Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року № 3211 « Про право громадян на купівлю та будування житлових будинків», в яких не міститься вимога про прийом збудованих об»єктів нерухомості в експлуатацію. Згідно статті 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок. Підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог Указу та Постанови Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року « Про порядок застосування Указу президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року « Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які визначали умови та правові наслідки будівництва. 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства Української РСР була затверджена Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995), згідно з пунктами 6, 7 якої підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності і здійснювалась вона на підставі документів. що встановлюють право власності ( правовстановлюючих документів згідно переліку). Зокрема, пунктом 14 переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Отже, за вказаним Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Порядок оформлення права власності на об»єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведені в ДБН А3.1-94 « Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів» та в листі Державного Комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126 в якому, окрема роз»яснюється: оформлення свідоцтва про право власності на об»єкти, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об»єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Аналогічна позиція щодо оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, споруджені до 05 серпня 1992 року міститься у Тимчасовому порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами та будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1035: підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки садибного типу, споруджені до 05 серпня 1992 року є висновок про технічний стан будинку ( будівлі), складений бюро технічної інвентаризації за формою, встановленою Міністерством з питань житлово-комунального господарства за погодженням з Міністерством регіонального розвитку та будівництва. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, за умови прийняття, за життя [PERSON] його будинку в експлуатацію в установленому порядку, вказаний будинок після смерті [PERSON] міг бути спадковим майном. Проте, [PERSON] за життя не набув права власності на житловий будинок, а тому спадкоємець також не набуває права власності на нього у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 встановлено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права і обов»язки входять до складу спадщини. Статтями 1216 і 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.4 ст. 25 ЦПК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Виходячи з того, що за життя [PERSON] не набув права власності на домоволодіння, згідно положень ст.ст.1216,1218 ЦК України, до [PERSON] як спадкоємця перейшли права та обов»язки як забудовника. Проте,з позовом про визнання прав та обов»язків забудовника, [PERSON] в суд не зверталася. Законодавством передбачено порядок прийняття в експлуатацію будівель інспекцією архітектурно- будівельного контролю за місцем їх розташування, який не може підмінятися судовим рішенням. Апелянт посилаючись на наявність у забудовника [PERSON] з 1962 року домової книги, посилалась на те, що будинок завершено будівництвом до 05 серпня 1992 року, а тому для визнання права власності у порядку спадкування на спірне домоволодіння за [PERSON] достатньо технічного паспорту, складного КП БТІ у 2013 році. З огляду на відсутність акту прийому в експлуатацію домоволодіння, немає підстав вважати, що будинок був закінчений будівництвом саме до 05 серпня 1992 року. Встановлення судом часу завершення будівництва визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволені позову, проте підстави з яких він дійшов до такого висновку, є помилковими. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову, посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 19 вересня 1975 року „Про практику застосування судами України ст.105 Цивільного кодексу" (зі змінами та доповненнями), ст. 376 ЦК України дійшов висновку, що об»єктом правового спору є об»єкти самочинного будівництва, спірне домоволодіння є самочинним, а тому не є об'єктом правового захисту. Згідно ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. З огляду на фактичні встановлені обставини справи: наявність рішення про надання земельної ділянки для будівництва від 7 квітня 1960 року, нотаріально посвідченого договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, відсутні підстави вважати, що порушені норми ч.1 ст. 376 ЦК України. Оскільки спірний будинок за життя забудовника не був прийнятий в експлуатацію і не було зареєстроване право власності, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є не завершеним, на яке відсутні правовстановлюючі документи. З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника [PERSON] - [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню. Згідно п. 3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи. Як зазначено у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та правильно, проте висновки з установлених обставин зроблено неправильно.

Outcome: partial