Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

У своїй позовній заяві від 07 травня 2020 року [PERSON] просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 6 172,43 грн. та витрати на правову допомогу. У заяві від 14 лютого 2020 року [PERSON] збільшив позовні вимоги, просив крім заявлених вимог визнати припиненим кредитний договір укладений між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» від 11.04.2011. Заявою від 17 червня 2020 року позивач відмовився від вимоги, про визнання припиненим кредитного договору від 11.04.2011. В основу своїх позовних вимог [PERSON] зіслався на те, що 11.04.2011 між ним, [PERSON] , та Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» укладено договір, згідно із умовами якого він отримав кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку з видачею платіжної картки «Універсальна». Однак під час укладення вказаного договору Банк не ознайомив його як позичальника з усіма істотними умовами такого правочину. Умови та Правила надання банківських послуг він не читав та не підписував. Упродовж строку дії договору кредитний ліміт збільшувався та станом на сьогодні становить 35 000 грн. 30.01.2020 з отриманих виписок з його картки, йому стало відомо, що АТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку та без погодження з ним списує з вищевказаного карткового рахунку відсотки за використання кредитного ліміту, використовуючи при цьому змінювану процентну ставку. Про списання з його карткового рахунку відсотків за використання кредитних коштів та про конкретний розмір базової відсоткової ставки Банк його не повідомляв. Застосування АТ КБ «ПриватБанк» визначеного в односторонньому порядку розміру процентної ставки є протиправним та порушує його права споживача, гарантовані Законом України «Про захист прав споживачів». У підписаній ним заяві позичальника від 11.04.2011 процентна ставка не зазначена. За відсутності укладеного між ним та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» письмового договору з конкретними умовами та розміром сплати процентної ставки, відповідач не мав жодних правових підстав стягувати з нього проценти за користування кредитними коштами. За період з 11.04.2011 по 02.02.2020 включно ним здійснено усього надходжень (депозит) на загальну суму у розмірі 346 471,21 гривень, беручи до уваги, що за вказаний період ним здійснено усього витрат (використання кредитного ліміту) на загальну суму у розмірі 380 229,28 гривень, в яку банком протиправно включено суму безпідставно списаних АТ КБ «ПриватБанк» з його карткового рахунку відсотків за користування кредитним літом у розмірі 39930,5 грн., тобто враховуючи, що станом на 02.02.2020 залишок неповерненого кредитного ліміту становить 33758,07 грн. (380 229,28 грн. - 346 471,21 грн.), що також вбачається з виписки від 04.02.2020 за період з 01.01.2020 по 02.02.2020, при цьому банком безпідставно нараховано, автоматично списано та протиправно включено у витрати відсотки за користування кредитним літом у розмірі 39930,5 грн., тому слід стягнути у примусовому порядку із відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на його користь безпідставно списаних без його погодження з карткового рахунку грошових коштів у розмірі 6172,43 грн. Позивач у судове засідання не прибув, направив до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об`ємі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання також не з`явився, хоч про час, день та місце розгляду справи судом неодноразово повідомлявся у встановленому законом порядку, відзиву на позовну заяву не надав, ухвалу про витребування доказів не виконав, тому суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності представника АТ КБ «ПриватБанк», при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу суду, згідно ст. 281 ЦПК України. З урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення. У зв"язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ст. 247 ч. 2 ЦПК України). Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних та інших ознак ( ст.6 ЦПК України). Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 11.04.2011 між [PERSON] , та Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» укладено договір, згідно із умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку з видачею платіжної картки «Універсальна» (а.с.81). Згідно наданих позивачем виписок з карткового рахунку (а.с.11-81) в період від 11.04.2011 по 02.02.2020 включно [PERSON] здійснено усього надходжень (депозит) на картковий рахунок на загальну суму у розмірі 346 471,21 гривень. За вказаний період з карткового рахунку позивача банком списано відсотки за користування кредитним лімітом у розмірі 39930,5 грн. Сума безпідставно нарахованих та списаних коштів згідно проведеного позивачем розрахунку становить ціну позову - 6172,43 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України слід вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Невиконання відповідачем ухвал суду від 05 березня 2020 року та від 05 червня 2020 року про витребування доказів, та ненадання ним суду будь - яких інших документів, на яких би містилися підписи позивача, позбавляє суд можливості встановити на яких умовах взагалі відбувалось кредитування позивача. Відповідач не надав суду підтверджень про конкретні запропоновані Умови та Правила банківських послуг, крім того, відповідач не надав доказів наявності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами. За таких обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України Про захист прав споживачів споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позивачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 03.07.2019, справа N 342/180/17 Провадження N 14-131цс19. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-88цс13, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. За таких обставин, суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для стягнення із відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] безпідставно списаних без його погодження з карткового рахунку грошових коштів у розмірі 6172,43 грн. Питання судових витрат, пов`язаних з розглядом справи суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову про захист прав споживача, а тому з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати за задоволеними вимогами майнового характеру за ставками судового збору, що діяли на момент звернення позивача з позовом до суду. Крім того, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правову допомогу в розмірі 13500 грн. згідно заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу від 19 травня 2020 року (а.с.137-144). На підставі ст.ст. 207, 525, 526, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050, 1054, 1212 ЦК України,

Outcome: approved