Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У квітні 2014 року позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду із даним позовом до відповідача [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON] , [INFO], в обґрунтування якого вказав наступне. 20.03.2007 р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та ФОП [PERSON] був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію № 24-03/07. В забезпечення належного виконання кредитних зобовязань, 20.03.2007 р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, за яким відповідачка передала в іпотеку банку належну їй квартиру [ADDRESS]. Через неналежне виконання ФОП [PERSON] своїх зобов»язань за кредитним договором, виникла заборгованість, і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2013 р. в рахунок погашення кредитної заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, що розташована за вищевказаною адресою. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 03.10.2013 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2013 р. було змінено в частині розміру заборгованості ФОП [PERSON] за кредитним договором, а в іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Посилаючись на те, що після набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач пропонував відповідачці разом із дітьми добровільно виселитись із квартири, що є предметом іпотеки, однак вона відмовляється виселитися, позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив: - виселити відповідача - [PERSON] разом з її малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] з предмета іпотеки - квартири [ADDRESS], без надання їм іншого житлового приміщення. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.07.2014 р. позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був задоволений у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] не погодилась із заочним рішенням суду та подала заяву про його перегляд, і ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06.11.2014 р. заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.07.2014 р. було скасовано, і справа була призначена до розгляду в загальному порядку. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову через його необґрунтованість. Представник третьої особи без самостійних вимог Служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району подала заяву про слухання справи у її відсутність, та заперечувала проти позову в частині виселення малолітніх дітей. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 20.03.2007 р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та ФОП [PERSON] був укладений договір про відновлювальну кредитну лінію № 24-03/07. В забезпечення належного виконання кредитних зобовязань, 20.03.2007 р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 259, згідно якого відповідачка [PERSON] передала в іпотеку банку належну їй квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2005 року. Через неналежне виконання ФОП [PERSON] своїх зобов"язань за кредитним договором, виникла заборгованість, і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2013 р. в рахунок погашення кредитної заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, що розташована за вищевказаною адресою. Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 03.10.2013 р. рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 15.03.2013 р. було змінено в частині розміру заборгованості ФОП [PERSON] за кредитним договором, а в іншій частині рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Так, частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судовим розглядом встановлено, що відповідачка [PERSON] передала в іпотеку позивачеві квартиру [ADDRESS], яка належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 03.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу [PERSON] за реєст. № 2240, тобто квартиру, що була придбана нею не за рахунок кредитних коштів. Тому виселення відповідача разом із дітьми має здійснюватись із наданням їм іншого постійного житлового приміщення. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 р. у справі № 6-875 цс15, та від 02.09.2015 р. у справі № 6-1049цс15. З урахуванням викладеного, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України позивачеві не відшкодовуються понесені ним судові втрати по справі через те, що суд відмовив йому у позові в повному обсязі.

Outcome: dismissed