Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

У грудні 2018 року позивач звернулася до суду з даним позовом у якому просить суд ухвалити рішення, яким: повернути їй відібраних за рішенням суду дітей. Свої вимоги мотивувала тим, що за рішенням суду було відібрано її малолітню дитину [PERSON] , 2007 року народження, передавши їх органу опіки та піклування. Розпорядженням органу опіки та піклування опікуном її дитини призначено [PERSON] Вказала, що критично ставиться до своєї поведінки в минулому щодо своєї дитини. На даний час усвідомила помилки та сімя фактично відновлена. Приймає участь у програмі «Батьківство в радість», відвідує консультації психолога для налагодження та зміцнення стосунків з сином. Виконує всі обов`язки матері, виховує та матеріально утримує дитину. Серед іншого зазначає позивач, що вона бажає і має можливість приймати участь у житті дитини, піклуватися про її фізичний та духовний розвиток, утримувати її матеріально, сприяти її розвитку та гарному вихованню. Спиртні напої і наркотики позивачка не вживає, позитивно характеризується за місцем проживання і на роботі. На підставі ст.170 СК України просить суд повернути їй малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач підтримала пред`явлені вимоги та просила суд задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання представник органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області, [PERSON] , представник служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області не з`явились. Надіслали суду листа про розгляд справи в їх відсутність відповідно до вимогу закону та висновок про доцільність повернення дитини. Суд, заслухавши думку у часників процесу, дослідивши матеріали справи та письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року відібрано у [PERSON] , [INFO] , малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав терміном на один рік. Стягнено з [PERSON] , [INFO] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , на користь Київського обласного центру соціально-психологічної реабілітації дітей «Отчий дім», який знаходиться за адресою: Київська область , Києво -Святошинський район, с. Святопетрівське , вул . Центральна, 118, на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на період відібрання дитини у матері. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини,ї"ї матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та піклування батьків. Згідно ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими обов`язками з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до ч. 3 ст. 170 Сімейного кодексу України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. З посиланням на ч. 3 ст. 170 Сімейного кодексу України позивач звернулася до суду з позовом, в якій просила повернути їй дитину, оскільки на даний момент обставини, які були підставою для відібрання, перестали існувати. Вона змінила спосіб свого життя, виправила ситуацію, через яку у неї відібрали дитину, змінила свої житлово-побутові умови та спосіб життя. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. Представник служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області надали висновок № 07-21/3298 від 30 листопада 2018 року, відповідно до якого Києво-Святошинська районна державна адміністрація як органу опіки та піклування вважає за доцільне повернути дитину [PERSON] , [INFO] , до матері [PERSON] . Виходячи зі змісту ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Забезпечення дитині такого захисту і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом є обов`язком держави. Згідно з п. «а» ст. 21 Конвенції ООН про права дитини, держави-учасниці, які визнають і/чи дозволяють існування системи усиновлення, забезпечують, щоб найкращі інтереси дитини враховувалися в першочерговому порядку, і вони забезпечують, щоб усиновлення дитини дозволяли лише компетентні власті, які визначають згідно з застосовуваними законом і процедурами та на підставі всієї інформації, що має відношення до справи і достовірна, що усиновлення допустимо з огляду на статус дитини щодо батьків, родичів і законних опікунів і що, якщо потрібно, зацікавлені особи дали свою усвідомлену згоду на усиновлення на підставі такої консультації, яка може бути необхідною. Встановлено, що [PERSON] працює в ТОВ «Конте Україна» на посаді комплектувальника 1 категорії центрального складу з 04 жовтня 2018 року. До своїх професійних обов`язків ставиться відповідально, користується авторитетом серед працівників. Має товариський характер, ввічлива, у побуті скромна, шкідливих звичок немає. Дані обставини підтверджені характеристикою з місця роботи та довідкою ТОВ «Конте Україна» №0511/1 від 05 листопада 2018 року. Враховуючи вищевказані обставини, суд дійшов до висновку, що заява про повернення дитини підлягає до задоволенню, оскільки таке рішення відповідатиме інтересам позбавлених батьківського піклування малолітньої дитини та відповідатиме принципам, закріпленим Декларацією прав дитини, якими, зокрема, визначено: дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності; при ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини; дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. На підставі ст. ст. 170 СК України,

Outcome: approved