Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування вимог позивач вказує, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 09.10.2012 року відповідачу [PERSON] Х В. було надано кредит в сумі 300 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки позичальником належним чином не виконані зобов"язання за кредитним договором, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 11328 грн.24 коп. Позивач просив слухати справу у відсутність представника, позовні вимоги підтримує повністю /а.с. 4/. Відповідач [PERSON], згідно заяви, просила справу розглянути у її відсутність, позов не визнає, вказуючи на сплив позовної давності /а.с.48/. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого. Виходячи із положень ст.525, ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до ст. 1049, 1054 ЦК України Позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти /кредит/ та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Відповідно до умов кредитного договору № б/н від 09.10.2012 року відповідачу [PERSON] Х В. було надано кредит в сумі 300 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п.2.1 моментом надання Банком кредиту є день здійснення операції за допомогою картки. В той же час, відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до п. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач згідно заяви просить застосувати сплив позовної давності. Як видно із наданого позивачем розрахунку та враховуючи останній платіж від 21.05.2013 року( в сумі 1500 грн.), що не заперечує і позивач - загальний строк позовної давності закінчився 24 травня 2016 року, а до суду позов подано лише 08.07. 2016 року. Про поважність причини пропущення позовної давності, позивач не заявляв, хоча на заперечення відповідачки надав пояснення, що строк позовної давності ним не пропущено, так як він був подовжений позивачем на строк до 50 років. Однак, згідно правової позиції Верховного суду у справі №6-16цс15, де указано: «Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.У звязку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.» Враховуючи зазначені обставини, так як позивач не надав доказів того, що відповідачка підписувала умови та правила надання банківських послуг, або договір, де було вказано про збільшення строку позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, у зв'язку із спливом позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed