Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом вказуючи, що 20 жовтня 2009 року її було прийнято на роботу у Державне підприємство «Саратське лісове господарство» (ДП «Саратський лісгосп») на посаду бухгалтера центральної садиби. Наказом ДП «Саратський лісгосп» від 07.11.2012 №314-К [PERSON] звільнено з роботи за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, у звязку зі скороченням штату працівників. Перед звільненням їй було надано щорічну відпустку з 26.07.2012 по 30.08.2012 за період роботи з 20.10.2011 по 19.10.2012 (за відпрацьований робочий рік) тривалістю 35 календарних днів. Але, в порушення положень колективного договору, укладеного між керівництвом ДП «Саратський лісгосп» і первинною профспілковою організацією, позивачці не було виплачено допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, у розмірі одного посадового окладу. Зазначену допомогу ДП «Саратський лісгосп», відповідно до статті 115 Кодексу законів про працю України повинно було виплатити їй не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, тобто не пізніше 22 липня 2012 року. Позивачка зазначила, що при звільненні з роботи зверталася до директора ДП «Саратський лісгосп» з проханням виплатити допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, виплата якої передбачена колективним договором, але матеріальна допомога їй виплачена не була. 28 липня 2015 року, на її звернення до ДП «Саратський лісгосп» нею було отримано відповідь відповідача про відмову виплатити допомогу на оздоровлення у зв'язку з тим, що на момент надання їй щорічної відпустки та на момент звільнення її із займаної посади, підстави для надання цієї допомоги не було через ненадання письмової заяви про виплату даної допомоги. Позивачка вважає таку відмову відповідача незаконною, просила стягнути з ДП «Саратський лісгосп" на її користь допомогу на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу бухгалтера центральної садиби, зобов'язати відповідача виплатити їй індексацію невиплаченої з вини ДП «Саратський лісгосп» допомоги на оздоровлення та зобов'язати нарахувати та виплатити їй починаючи з 08.11.2012 року середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Під час розгляду справи позивачка, з урахуванням уточнень просила стягнути з ДП «Саратській лісгосп" на її користь допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за період роботи з 20.10.2011 року по 19.10.2012 року у розмірі одного посадового окладу бухгалтера центральної садиби, після утримання податків та обов'язкових платежів 1938,70 гривень, індексацію невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, яку ДП «Саратськиій лісгосп» повинно було виплатити їй не пізніше 22.07.2012 року, у зв*язку з порушенням термінів її виплати - 1607,18 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку з 08.11.2012 року по 22.04.2016 року, у зв'язку з порушенням строку розрахунку при звільненні - 106736,37 гривень та надала пояснення відповідно до поданої заяви. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Заперечуючи проти позову представник зазначив, що матеріальна допомога на оздоровлення передбачена колективним договором, укладеним між керівництвом підприємства та первинною профспілковою організацією. Така допомога відноситься до заохочувальних виплат та виплачується всім працівникам ДП «Саратський лісгосп», виходячи з фінансових можливостей. У липні 2012 року, при наданні [PERSON] щорічної відпустки, позивачка не подала письмову заяву на ім'я директора підприємства про виплату такої допомоги. 07 листопада 2012 року [PERSON] було звільнено із займаної посади бухгалтера. При звільненні матеріальна допомога на оздоровлення їй не була виплачена, оскільки позивачка також не подала письмової заяви. Свідок [PERSON] пояснила суду, що у 2012 році працювала у бухгалтерії ДП «Саратський лісгосп». На початку літа 2012 року їй була надана відпустка, а в липні місяці того ж року їй була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення. При наданні відпустки вона писала дві заяви: про надання відпустки та про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. Такі ж заяви подавала у липні 2012 року [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що працює у бухгалтерії ДП «Саратський лісгосп». За умовами Колективного договору, при наданні щорічної відпустки, всім працівникам підприємства надається матеріальна допомога на оздоровлення, з урахуванням фінансових можливостей підприємства. У липні 2012 року [PERSON] подала заяву про надання ій відпустки. Чи писала позивачка заяву про надання матеріальної допомоги не бачила. Свідок [PERSON] - головний економіст ДП «Саратський лісгосп» пояснила суду, що обов'язок нарахування працівникам підприємства матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки покладено на неї. У 2012 році, виключно всім працівникам підприємства була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, окрім позивачки. Така допомога виплачувалась працівникам, які працювали на повному окладі у розмірі одного посадового окладу, працівники, які працювали на 0.5 окладу отримували матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі половини окладу. Всі працівники подавали заяви на ім'я директора, після чого заяви із резолюцією директора передавались їй для нарахування матеріальної допомоги. Реєстрація таких заяв на підприємстві не проводилася. При видачі наказу про надання відпустки або про надання матеріальної допомоги працівнику, всі накази підлягають реєстрації в книзі наказів. У липні 2012 року, при наданні [PERSON] відпустки вона подала заяву про надання відпустки, про що було видано відповідний наказ. Заява про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення нею не подавалась, тому такий наказ не було видано. У листопаді 2012 року, при звільненні [PERSON] із займаної посади нею також не було подано заяву про нарахування та виплату невиплаченої матеріальної допомоги. Заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що уточнений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статею 2 згаданого Закону визначено структуру заробітної плати.. Основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч.4 Закону України «Про оплату праці», джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел. Відповідно до копії трудової книжки, [PERSON], з 20 жовтня 2009 року по 07 листопада 2012 року працювала на посаді бухгалтера центральної садиби у державному підприємстві «Саратське лісове господарство» (а.с.15-21). Згідно копії наказу №44-К від 23 липня 2012 року, 26 липня 2012 року [PERSON] надано щорічну чергову відпустку тривалістю 35 календарних днів, за період роботи з 20.10.11 по 19.10.12 року (а.с.52). Як вбачається з копії колективного договору, укладеного між директором ДП «Саратське лісове господарство" та головою Саратської первинної організації профспілки працівників лісового господарства, зареєстрованого Саратською районної державною адміністрацією 16 березня 2012 року, реєстраційний №265, п.8.5 розділу УІІІ передбачено: працівникам підприємства при виході у чергову щорічну відпустку виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі до одного посадового окладу (місячної тарифної ставки) виходячи з фінансових можливостей (а.с.57-60). Наказом №314-К від 07 листопада 2012 року, [PERSON] звільнена із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, виплачено вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с.53). Листом від 27 липня 2015 року, директором ДП «Саратський лісгосп» повідомлено [PERSON] про те, що при наданні ій щорічної відпустки 23.07.2012 року матеріальна допомога на оздоровлення не була виплачена у зв'язку з тим, що позивачкою не було подано та зареєстровано заяву на виплату цієї допомоги, що являється підставою. Крім того, відповідачем зазначено, що відповідно до п. 8.5 Колективного Договору, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується виходячи з фінансових можливостей підприємства. На момент надання щорічної відпустки та на момент звільнення позивачки із займаної посади, підстав для надання цієї допомоги не було (а.с.22). Статею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму. Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний суд України за результатом розгляду справи №1-13/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» (рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013) вирішив в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Судом встановлено, що [PERSON], в період з 20 жовтня 2009 року по 07 листопада 2012 року працювала на штатній посаді бухгалтера центральної садиби у державному підприємстві «Саратське лісове господарство». При наданні позивачці 26 липня 2012 року чергової щорічної відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу, виплата якої передбачена п. 8.5 Колективного договору, виплачена не була. 07 листопада 2012 року [PERSON] була звільнена із займаної посади, але матеріальна допомога на оздоровлення, яка не була виплачена їй при наданні щорічної відпустки, не була нарахована та виплачена і при звільненні, що не заперечувалось сторонами. Посадовий оклад позивачки без утримання податків та обов'язкових платежів за період з 01.01.2012 року по 01.12.2012 року складає 2366 гривень, після утримання податків та обов'язкових платежів, її посадовий оклад складає 1938,70 гривень. Враховуючи, що матеріальна допомога є складовою структури заробітної плати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 1938 гривень 70 копійок. Твердження представника відповідача про те, що позивачці не була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, а також при звільненні із займаної посади через неподання та реєстрації нею письмової заяви, яка є підставою для виплати такої допомоги, суд вважає необґрунтованими з таких підстав. Як було встановлено під час судового розгляду, п.8.5 Колективного договору передбачено надання працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за наявності фінансових можливостей, тобто підставою є: надання відпустки та наявність у підприємства коштів. Встановлення обов'язку для працівників як подання письмової заяви для надання матеріальної допомоги на оздоровлення п.8.5 Колективного договору не містить. Крім того, судом було досліджено Книгу наказів ДП «Саратський лісгосп» за 2012 рік, в якій зареєстровані накази, зокрема і про надання працівникам відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки та самі накази у паперовому вигляді. У даних наказах, підстава для надання матеріальної допомоги на оздоровлення зазначена: п.8.5 Колективного договору (а.с.71). Також, судом встановлено, що реєстрація заяв (про надання відпустки, або про надання матеріальної допомоги) у підприємстві не проводиться. Чинним закодавством України передбачені заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, як еквівалента вартості споживчих товарів та послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати. Індексація грошових доходів населення, у тому числі заробітної плати працівникам, здійснюється відповідно до Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» та в порядку, встановленому постановою Кабінетом Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Положеннями статті 34 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІИ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо. У зв'язку з тим, що відповідачем було порушено терміни виплати позивачці матеріальної допомоги, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача індексацію невиплаченої з вини ДП «Саратський лісгосп» допомоги на оздоровлення при наданні [PERSON] щорічної відпустки за період роботи з 20.10.2011 року по 19.10.2012 року, яка повинна була бути виплачена не пізніше 22.07.2012 року, у розмірі 1607 гривень 18 копійок. Статтею 117 КЗпП України встановлено, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці №13 від 24 грудня 1999 року передбачено, що середній заробіток стягується за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Судом встановлено, що відповідач, в порушенні положень ст. 116 КЗпП України, безпідставно не нарахував та не виплатив позивачці при звільненні матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірір 1938 гривень 70 копійок. Як вбачається з „Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за №100 від 08 лютого 1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Два останні місяці перед звільненням заробітна плата [PERSON] складала (вересень 2012 року- 2025,55 гривень, жовтень-2418,00 гривень): 43 робочи дні за два місяці = 123 гривні 11 копійок (середньоденна заробітна плата). Період затримки розрахунку при звільненні становить з 08.11.2012 по 22 .04.2016 року -867 робочих днів, тому суд вважає, що відповідач повинен сплатити середньомісячний заробіток позивача за весь час затримки по день ухвалення рішення по справі, 123.11 гривень (середньоденна заробітна плата) х 867 (кількість робочих днів, протягом яких затримувався розрахунок при звільненні) = 106736 гривень 37 копійок. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: допомога на оздоровлення 1938,70 гривень, індексація заробітної плати 1607,18 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку - 106736,37 гривень. У звязку з тим, що при подачі до суду позову про стягнення заробітної плати позивачка звільняється від сплати судового збору, на підставі ч.2 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1378 гривень.

Outcome: approved