Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку, посилаючись на наступне. 17 січня 1995 року вона уклала Договір довічного утримання зі своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , який був посвідчений державним нотаріусом Першої нікопольської державної нотаріальної контори. Відповідно до зазначеного договору, її мати передала їй у власність належний їй будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 0.25 га, а вона взяла на себе зобов`язання щодо її пожиттєвого утримання, забезпечення харчуванням, необхідною допомогою та обов`язком зберегти в її безоплатному пожиттєвому користуванні одну житлову кімнату. Нотаріусом, з метою збереження домоволодіння та виконання договору, було накладено заборону на відчуження зазначеного будинку. [INFO] її мати [PERSON] померла, про що свідчить Свідоцтво про смерть, видане Виконкомом Покровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, актовий запис № 92. Оскільки вона виконала договір довічного утримання, то 26 травня 2006 року заборона на відчуження будинку [ADDRESS] нотаріусом була знята. Восени 2018 року в літній кухні в старих фотографіях нею був знайдений Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім`я матері. Зазначений Державний акт було видано на підставі рішення сесії Покровської сільської ради народних депутатів № 22 від 12 жовтня 1994 року, площа земельної ділянки становить 0,250 гектарів, розташована в [ADDRESS] . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 681. Знайшовши вказаний Акт, вона звернулась до Першої нікопольської державної нотаріальної контори із заявою про видачу спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , але 05 лютого 2019 року вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у якій державний нотаріус Чубенко І.С. зазначила, що нею пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини, оскільки немає факту прийняття спадщини. Крім того, нотаріусом роз`яснено, що їй необхідно звернутися до суду із визнанням права власності на земельну ділянку, оскільки вона є власником будинку і, відповідно до діючого законодавства України, за договором довічного утримання земельна ділянка, на якій він розташований, має належати їй. Так, відповідно до ст.377 Цивільного Кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу) (ч.3 ст.120 ЗК України). Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВСУ у справі № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Саме тому вважає, що має право на визнання за нею права власності на земельну ділянку, площею 0.250 гектарів, що розташована на [ADDRESS] . У зв`язку з чим вимушена звернутись до суду. В судове засідання сторони не прибули, позивачка надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить відмітка уповноваженої особи на поштовому повідомленні. Будь-яких заяв чи клопотань до суду відповідачем надано не було. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.377 Цивільного Кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ч.1 ст.120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу) (ч.3 ст.120 ЗК України). Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові ВСУ у справі № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 року, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Як встановлено в судовому засіданні, 17.01.1995 року позивачка уклала Договір довічного утримання зі своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , який був посвідчений державним нотаріусом Першої нікопольської державної нотаріальної контори (а.с.6). Відповідно до зазначеного договору, мати позивачки передала їй у власність належний їй будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 0.25 га, а позивачка взяла на себе зобов`язання щодо її пожиттєвого утримання, забезпечення харчуванням, необхідною допомогою та обов`язком зберегти в її безоплатному пожиттєвому користуванні одну житлову кімнату. Нотаріусом, з метою збереження домоволодіння та виконання договору, було накладено заборону на відчуження зазначеного будинку (а.с.6 зв). [INFO] мати позивачки [PERSON] померла (а.с.10, 49-50). 26.05.2006 року заборона на відчуження будинку [ADDRESS] нотаріусом була знята. Восени 2018 року позивачкою було знайдено Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім`я [PERSON] (а.с.12). Зазначений Державний акт було видано на підставі рішення сесії Покровської сільської ради народних депутатів № 22 від 12.10.1994 року, площа земельної ділянки становить 0,250 гектарів, розташована в [ADDRESS] . Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с.12). Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 681. Позивачка звернулась до Першої нікопольської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , але 05.02.2019 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.14). За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved