Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду м. Києва, Печерського районного суду м. Києва про відшкодування моральної шкоди, та просили суд постановити рішення яким стягнути на користь позивачів завдану судовою владою позивачам моральну шкоду за рахунок Державного бюджету України по 51000 грн. кожному з позивачів, з розміру відшкодованої моральної шкоди 50% відшкодування направити на розбудову ЗС України. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі вказують на те, що завдана позивачам моральна шкода полягає в тому, що вони отримували в судах різних міст та рівней рішення суду, які за формою відповідають закону, однак, за змістом є неправосудними та такими, які неможливо виконати, таким чином позивачам завдано значний обсяг душевних страждань, психічних ушкоджень морального стану, зокрема тяжкість вимушених змін у житті, виробничих стосунках, знижено престиж позивачів, ділову репутацію, ними прикладено значних моральних та матеріальних затрат на ведення в судах справ, а тому просили суд постановити рішення яким стягнути на користь позивачів завдану судовою владою позивачам моральну шкоду за рахунок Державного бюджету України по 51000 грн. кожному з позивачів, з розміру відшкодованої моральної шкоди 50% відшкодування направити на розбудову ЗС України. Просили заявлені позовні вимоги задовольнити посилаючись на ст.ст. 8, 19, 55, 56, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173-1175, ч.6 ст.1176 ЦК України, положення Європейської конвенції « Захисту основних прав і свобод людини». Позивачі в судові засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду заяву з проханням розгляду справи в їх відсутності, з врахуванням обставин справи, думки учасників судового розгляду, суд вважає можливим розгляд справи в їх відсутності. Представник відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, проти заявлених позовних вимог заперечувала, вказуючи на необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачами позовних вимог. Представники відповідачів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Апеляційного суду м. Києва, Печерського районного суду м. Києва, в судові засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду заяву з проханням розгляду справи в їх відсутності, з врахуванням обставин справи, думки учасників судового розгляду, суд вважає можливим розгляд справи в їх відсутності. Представники третіх осіб Президента України Порошенко П.О., Верховної Ради України в судові засідання не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, надали суду заяву з проханням розгляду справи в їх відсутності, з врахуванням обставин справи, думки учасників судового розгляду, суд вважає можливим розгляд справи в їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03.09.2014 р. відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до ВДВС Світловодського міськрайонного управління юстиції ГУЮ у Кіровоградській області, державного виконавця ВДВС Світловодського міськрайонного управління юстиції ГУЮ у Кіровоградській області Єременка Д.В., Державної казначейської служби України ( а.с. 6). Відповідно до ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 04.11.2014 р. рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03.09.2014 р. залишено без змін ( а.с. 8-9). Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.11.2014 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] та його представника [PERSON] на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03.09.2014 р. та ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 04.11.2014 р. ( а.с. 10). 02.06.2014 р. [PERSON], [PERSON] видано повідомлення про початок досудового розслідування ( а.с.11), з приводу чого [PERSON] надано 14.07.2014 р. пояснення Світловодському міжрайонному прокурору старшому раднику юстиції Приходько В.В. ( а.с. 14-15). Відповідно до рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 грудня 2007 р. за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, які знаходяться на земельній ділянці площею 510 кв.м. в [ADDRESS] ( а.с. 16). Відповідно до акту приймальної комісії про готовність закінченого будівництвом об»єкту від 19.05.2008 р. вбачається, що забудовником є [PERSON] ( а.с. 17) Відповідно до ухвали Печерського районного суду м.Києва від 15.09.2014 р. позовні вимоги [PERSON], ТОВ АПФ «Агроділо», [PERSON], [PERSON] до Держави України в особі КМУ про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду ( а.с. 27), відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 15.10.2014 р. ухвала Печерського районного суду м.Києва від 15.09.2014 р. залишена без змін ( а.с. 29), відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.11.2014 р. касаційна скарга [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 15.09.2014 р. та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 15.10.2014 р. залишена без руху ( а.с. 25), відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.12.2014 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 15.09.2014 р. та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 15.10.2014 р. ( а.с. 26). Відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 28.05.2014 р. рішення Печерського районного суду м.Києва від 03 березня 2014 р. залишено без змін ( а.с.36-37) Відповідно до рішення Печерського районного суду м.Києва від 21.08.2014 р. відмовлено в задоволенні позову ТОВ АПФ «Агроділо», [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Держави України в особі КМУ про відшкодування моральної шкоди та матеріальної шкоди ( а.с. 42-44). Відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 29.10.2014 р. рішення Печерського районного суду м.Києва від 21.08.2014 р. залишено без змін. ( а.с. 40-41) Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 р. відмовлено в відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Печерського районного суду м.Києва від 21.08.2014 р. та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 29.10.2014 р. ( а.с. 39). Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За положеннями ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. п. 4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом (п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8). Зазначені роз'яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено (Інформаційний лист ВСС від 13.02.2012 р. N 6-182/0/4-12 щодо деяких спірних питань судової практики). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що заявлені позовні вимоги фактично є оскарженням процесуальних дій судів першої, апеляційної та касаційної інстанції з приводу прийнятих ними рішень, у поза передбаченим процесуальним законом порядку, позивачами не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 58. 59 ЦПК України на підтвердження заподіяння шкоди позивачам відповідачами, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того слід зазначити, що листом Верховного Суду України, про судову практику у справах за позовами громадян до суддів про визнання їх дій (бездіяльності) неправомірними та стягнення моральної шкоди, розяснено, що відповідно до статті 125 Основного закону України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «;Про Вищу раду юстиції». Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. На переконання Верховного Суду України, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки). З огляду на викладене Верховний Суд України вважає правильною практику тих судів, які відмовляють у відкритті провадження у справах за позовами до суддів у зв'язку зі здійсненням правосуддя. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином суд вважає, що в задоволенні заявлених позивачами позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed