Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

покликаючись на виплату страхового відшкодування потерпілому від ДТП [PERSON], позивач у поданій до суду 31 серпня 2015 року заяві просить стягнути з відповідача [PERSON] як водія, що спричинив ДТП і не повідомив про неї страховику, в порядку регресу 18 700 грн. 74 коп. та судові витрати. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах сторони просять справу слухати у їх відсутність, представник позивача позов підтримує, відповідач [PERSON] позов визнає частково, оскільки 10 тис. грн. відшкодував відповідачу [PERSON] особисто. Відповідач [PERSON] цей факт визнає, тому вважає, що шкода йому повністю відшкодована. Зважаючи, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з"ясувавши обставини та дослідивши представлені стороною позивача докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу серії АЕ/0210231 між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] укладено вказаний договір від 18 лютого 2013 року строком на 12 місяців. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров»ю становить 100 000 грн., майну 50 000 грн., з нульовою франшизою. Згідно змісту довідки № 9278979 про дорожньо-транспортну пригоду 06 жовтня 2013 року в с.Забороль Рівненського району Рівненської області сталася ДТП за участю автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON], який скоїв наїзд на пішохода [PERSON] Даними розписки підтверджується той факт, що [PERSON] як обвинувачений по кримінальному провадженню сплатив потерпілому по справі [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10 000 грн. 000 коп. Відповідно до вироку Рівненського районного суду Рівненської області від 17 листопада 2014 року [PERSON] визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Питання відшкодування збитків, спричинених потерпілому, не вирішувалося. 16 березня 2015 року потерпілий [PERSON] звернувся із заявою про страхове відшкодування, повідомивши, що між страхувальником і потерпілим не проводилися розрахунки, пов»язані з відшкодуванням шкоди потерпілому. 13 травня 2015 року позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 18 700 грн. 74 коп. потерпілій особі, що підтверджується страховим актом та платіжним дорученням. Відповідно до п.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На думку суду, в разі заподіяння шкоди внаслідок дій, що мають ознаки злочину, має місце кумуляція санкцій: одночасне притягнення особи як до кримінальної, так і до цивільно-правової відповідальності. Це є можливим тому, що кримінальне покарання, як правило, впливає на особистість злочинця, а зобовязання із відшкодування шкоди на майнову сферу правопорушника. Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України. Згідно змісту ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Такий володілець несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини. Такий обов»язок виключається лише в разі, якщо буде встановлено, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним у застосуванні до спірних правовідносин у порівнянні з нормами ЦК України, яким регулюється, зокрема, порядок здійснення страхового відшкодування на території України. Відповідно до положень ст.22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів своєї відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи. Відповідно до страхового полісу страховик, яким є позивач, забезпечує відшкодування шкоди, завданої майну третіх осіб під час ДТП, що сталася за участі забезпеченого транспортного засобу та внаслідок цієї пригоди настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована. Згідно із ч.1 ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Ст.993 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування», передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (ч.1 ст.1191 ЦК України). Відповідно до п.п.г п.38.1 ст.38 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до, зокрема, водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п.п.33.1.2 п.33.1 ст.33 цього Закону. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до кримінальної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши відшкодування, з повідомленням про настання страхового випадку до страховика не звертався. Разом з тим, сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до такої групи, тому спори з них вирішуються у загальному порядку відшкодування збитків. Суд вважає, що у позивача після виплати страхового відшкодування виникло право зворотної вимоги до винної особи в порядку регресу, тому наявне порушене право позивача, за захистом якого він і звернувся до суду, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що такі витрати необхідно стягнути з обох відповідачів, оскільки рішення суду має бути справедливим, тому, задоволивши позов в такий спосіб, згідно ст.1 ЦПК України фактично виконав завдання цивільного судочинства, вирішив спір та захистив порушені права позивача. У зв»язку із задоволенням позову з відповідачів відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору відповідно до часток у задоволенні позову. З огляду на викладене, згідно ст.ст.257, 261, 993, 1166, 1191 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування», ст.38 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: approved