Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними довіреностей та договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на 1/2 частку квартири за заповітом і витребування її із чужого незаконного володіння, стягнення моральної шкоди. Надалі уточнила шляхом подання відповідної заяви і просила : визнати недійсними довіреності , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири , визнати її право власності на 1/2 частку даної квартири по заповіту, усунути перешкоди їй у користуванні 1/2 часткою квартири шляхом виселення [PERSON]Ю без надання їй іншого житла , стягнути з [PERSON] на її користь заподяну моральну шкоду 10000грн. та з [PERSON] на її користь 10000грн.( а.с. 187-189 т.1). В обґрунтування позову зазначено, що квартира [ADDRESS] (на той час місто Кіровоград) належала [PERSON] (який там же і був зареєстрований) і його дружині [PERSON] в рівних частках на праві спільної сумісної власності за договором дарування від 22 квітня 1994 року. 7 лютого 1997 року [PERSON] припинив шлюб з [PERSON] 17 жовтня 2005 року [PERSON] склав на ім 'я позивача заповіт, після чого позивач 11 років доглядала за [PERSON]. Він фактично став членом родини , вели з ним спільне господарство. [PERSON] залишив на зберіганні належні йому кошти та документи. [PERSON] мав низку хронічних захворювань. З 2008 року мав інтелектуально-містичні порушення, страждав на атеросклеротичний кардіосклероз, хронічний пієлонефрит, був на обліку з хронічною приглухуватістю, неодноразово лікувався в медичних закладах. З 2014 року [PERSON] знаходився в безпорадному стані, мав тяжке психічне захворювання, не розумів, що з ним відбувалося, майже втратив слух, фактично не виходив із дому. Позивач працювала, навідувалась до нього вранці і ввечері, приносила їжу, чисту одежу, прибирала. Почала збирати документи для встановлення над ним опіки. При невстановлених обставинах приблизно в квітні 2015 року [PERSON] познайомився з [PERSON] На запитання хто до нього приходить дідусь відповідав, що приходить [PERSON] і що він узяв у дідуся і зробив йому дублікат ключів безкоштовно. Обіцяв посприяти отримати кошти до дня Перемоги. Оскільки розуміла, що дідусь не може розпорядитися своєю часткою житла, тому що вона не виділена в натурі і тому вважала, що таким чином він захищений від посягань на його житло. Погрожуючи судом, [PERSON] та [PERSON] вимагали кошти дідуся та документи, які він залишив на зберігання. Вважаючи, що дідусю загрожує небезпека, намагалася забрати його, але [PERSON] відштовхнув її, зачинив двері машини і вони поїхали в невідомому напрямку. Негайно повідомила про це в міліцію. Завдяки втручанню міліції і прокуратури стало відомо, де утримують [PERSON] Крім того повідомили, що [PERSON] скоїв низку злочинів по яким велося слідство. 25 червня 2015 року разом з трьома свідками і дільничним інспектором с. Богданівки знайшли [PERSON] в с. Богданівка Кіровоградського району. Він жив в нелюдських умовах у сараї. Його погано годували, не переодягали, закривали на замок. За словами хазяїв дома, [PERSON] привіз дідуся до них додому і попросив, щоб деякий час він пожив у них, а потім відключив телефон і вони не могли з ним зв 'язатися. Вони забрали дідуся до Кіровограда. Сам він стверджував, що квартиру не продавав, як опинився в селі не пам 'ятає, хто до нього приходив не знає. Був голодний, брудний і дуже заляканий. Плакав, просив відвести його додому. Пояснив ,, що [PERSON] сказав йому, що він із соцзахисту, дідуся хочуть відправити в санаторій на лікування і тому необхідно підписати документ про згоду на поїздку в санаторій. Підписуючи документ, він вважав, що підписує згоду на лікування. Квартиру він нікому не продавав і не збирався продавати. 1 липня 2015 року невідомо яким чином [PERSON] був знятий з реєстрації Державною міграційною службою. Його документи на той час знаходились у позивача, сам він заяви на зняття його з реєстрації не писав . 26 червня 2015 року слідчим відділом міського відділу УМВС України в Кіровоградській області було відкрито кримінальне провадження У&1215120020005694, за фактом вчинення шахрайства, тобто злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, в якому [PERSON] було визнано потерпілим. З матеріалів справи вбачається, що квартира вибула із власності (зокрема із володіння) [PERSON] не з його волі, а шляхом вчинення стосовно нього шахрайських дій. 15 вересня 2015 року в рамках кримінального провадження була проведена судово-психіатрична експертиза, відповідно до висновку якої [PERSON] під час підписання довіреностей 7 травня та 2 червня 2015 року за своїм психічним станом не усвідомлював своїх дій і не міг ними керуватись. Крім того було підтверджено, що [PERSON] страждає на атеросклеротичну деменцію. 23 вересня 2015 року виконавчий комітет Кіровської районної ради погодив кандидатуру на призначення опікуном [PERSON] і направив подання до суду про визнання дідуся недієздатним, тому 19 жовтня було відкрите провадження по справі . 12 листопада 2015 року Кіровський районний суд виніс ухвалу про призначення судово-медичної експертизи відносно [PERSON] , яка була проведена в установлений законом строк. Суд не прийняв рішення про визнання дідуся недієздатним тому, що 12 січня 2016 року після психологічної травми та тяжкої хвороби [PERSON] помер . Його похованням займалася позивач 27 січня 2016року позивач подала заяву про прийняття спадщини . 12 липня 2016року ввійшла в право спадщини за заповітом. Заповіт, який залишив [PERSON] чинний. 2 грудня 2016 року Головним управлінням Національної поліції в Кіровоградській області позивача було визнано потерпілою по кримінальній справі 1215120020005634 від 26.06.2015 року, порушеної за ч. 1ст. 190 КК України. (Додаток 16). Стверджує, що у зв'язку з діями [PERSON] і [PERSON] отримала тяжку психологічну травму, довгий час знаходилась в глибокій депресії, що впливало на стосунки в родині. Раніше ніколи не скаржилася на стан здоров 'я, а в зв'язку з нервовими стресами, пов'язаними з викраденням [PERSON], з його пошуками, ослабився імунітет, 10 жовтня 2015 року її було госпіталізовано в Кіровоградський онкологічний диспансер, де було зроблено операцію. Вважає, що ці події і хвороба мають причинний зв'язок, тому що до цього не хворіла і не мала проблем зі здоров'ям.. Все вищезазначене свідчить про спричинення моральної шкоди. Відповідачі позов не визнали повністю. Відповідач [PERSON] на обґрунтування заперечень зазначила, що у 2004 році через погіршення стану здоров'я її бабуся [PERSON] розлучилась із [PERSON] і переїхала на постійне місце проживання до дочки - [PERSON], вул. Профінтерна, 64-а м. Кіровоград. Єдиний екземпляр договору дарування залишився у квартирі [ADDRESS] у володінні [PERSON], який за його словами був викрадений невідомими особами. Після чого він звернувся до співвласниці і вони разом отримали 14.09.2005 року дублікат, який наданий позивачем. На протязі 2005-2014 р.р. [PERSON] неодноразово самостійно приїздив до помешкання [PERSON], де проживала [PERSON] І просив взяти його на утримання, взамін обіцяючи переоформити іншу 1/2 частину квартири на [PERSON], жодним чином не згадуючи про існування якогось заповіту або особи, яка за ним наглядає, допомагає по господарству, тощо. Пізніше до [PERSON] телефонувала сусідка по будинку де жив [PERSON] яка казала, що він багатьом сусідам і навідь продавчиням із магазину навпротив обіцяв переписати квартиру взамін на утримання. В вересні 2010 року [PERSON] несподівано пропав, його не бачили кілька днів, двері у квартиру ніхто не відкривав і [PERSON] попросила її знайти його, оскільки сусідка бачила, що якась жінка із двома чоловіками проникла у його квартиру через вікно (квартира розташована на першому поверсі). Через день розшуку, з'ясувала, що за сприяння дільничного лікаря [PERSON] направлено на санаторно-курортне лікування. Після цього випадку ніхто не дивувася, коли [PERSON] зникав, а потім з'являвся, заявляючи, що їздив лікуватися. Ні в 2005, ні в 2014 році [PERSON] недієздатним не був, всі свої дії усвідомлював, проте в силу психологічних особливостей характеру різним людям повідомлював ті відомості, які вважав за необхідне. [PERSON] у 2010 році, маючи намір розпорядитися своєю частиною квартири, звернулася до нотаріуса, який пояснив, що для здійснення будь-яких дій необхідно мати оригінал Договору дарування. [PERSON] звернулась до [PERSON] і він заявив ій, що дублікат 14.09.2005 р. знов вкрадено жінкою, яка йому допомагала по господарству. Тоді вона , як представник [PERSON] звернулась до Державного нотаріального архіву в Кіровоградській області із заявою про видачу дубліката Договору дарування за №3-1013 від 22.04.1994 р., оплатила 20 грн. за оформлення документів та надала Довідку про належність нерухомого майна №53799 із Кіровоградського ООБТІ. 23.12.2010 року державним нотаріусом Першої Кіровоградської нотаріальної контори [PERSON] було вручено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Зі змісту резолютивної частини постанови витікає, що відмова у наданні дублікату викликана виключно тим, що у справі відсутня заява іншого обдарованого - [PERSON], а в приватній бесіді нотаріус повідомала, що це вже третій дублікат, який видається по цьому договору . Не погодившись із даною позицією, як представник [PERSON] звернулась у 2011 році до Ленінського районного суду м. Кіровограда, а потім і до Апеляційного суду Кіровоградської області, оскарживши відмову нотаріуса. Позов було задоволено, і 08.07.2011 році було отримано четвертий дублікат Договору дарування №3-10113, який 01.08.2011 року був зареєстрований у Кіровоградському КОБТІ. 25.10.2013 року померла [PERSON] і того ж дня поїхала повідомити [PERSON] за місцем його проживання про день та час похорону. Він впізнав, впустив в квартиру розмовляв і поводився адекватно, сказав, що на поховання не поїде. Про те, що його хтось утримує, допомагає по господарству, він не говорив, навпаки жалівся, що важко самому ходити в магазин і він не часто виходить з квартири, через те, що в нього болить нога. На підставі договору дарування №3-10113 та заповіту №775 від 07.06.2011 р., [PERSON] після смерті [PERSON] 28.02.2014 р. подала заяву про прийняття спадщини, згодом прийнявши її. Перед травневими святами 2015 року до [PERSON] прийшов [PERSON] і запропонував викупити 1/2 квартири, яка належала [PERSON], мати відповіла, що спадкоємцем бабусі є не вона, а надала її телефон. [PERSON] звернувся до неї із пропозицією викупити частку, оскільки [PERSON] має бажання укласти договір довічного утримання із ним або продати квартиру і переїхати у село, проте не має можливості через належність йому тільки частки квартири. Безпосереждньо сама поцікавилась його повноваженням, на що він надав для ознайомлення оригінал Довіреності №397 від 07.05.2015 р. посвідченого нотаріусом [PERSON] на представництво інтересів та збір документів. Наступного дня, особисто зайшла до нотаріуса [PERSON] і поцікавилась обставинами надання довіреності. Нотаріус запевнила, що [PERSON] вона бачила двічі, він був чисто одягнутий, усвідомлював значення виданої довіреності, на питання відповідав адекватно і підстав сумніватися у наданих повноваженнях у неї немає, тому погодилась. В середині травня, [PERSON] заявив, що всі документи готові, дідусь вирішив продавати квартиру, призначив дату 01.06.2015 р. Проте на той час ще не отримала свідоцтво про право на спадщину, тому дату укладання було перепризначено на 04.06.2015 р. Оскільки спадкова справа [PERSON] знаходилась у нотаріуса [PERSON], запропонувала [PERSON] укласти Договір купівлю-продажу квартири у того ж нотаріуса, ніхто не заперечував. За 4 години до укладення договору звернулась до [PERSON], аби дізнатися, чи має [PERSON] повноваження, чи пересвідчився нотаріус у дійсному волевиявленні [PERSON] Нотаріус підтвердила, що вчора [PERSON] перебував у неї сам, без пристуності [PERSON] дав нотаріусу чітку відповідь на формальні запитання і підтвердив свій намір на видачу довіреності і розпорядження його майном. Під час підписання Договору купівлі-продажу 04.06.2015 року вперше побачила і познайомилась із [PERSON] та її чоловіком, підписання договору від імені [PERSON] здійсьнював [PERSON] Через кілька днів, близько 20 години, зателефонував чоловік [PERSON] - [PERSON] і повідомив, що якась [PERSON] заважає їм вантажити речі [PERSON], заявляє, що вони належать їй, викликала міліцію і заявляє, що вони вбили [PERSON] Проте після пред'явлення договору купівлі-продажу міліція поїхала, а позивачка погрожуючи йому і [PERSON], який теж приїхав, пішла додому, сказавши що всі документи діда вона все одно забрала і їй належить вся квартира і вона це доведе в суді. Відповідач [PERSON] стверджувала , що вона разом із [PERSON] та [PERSON] на протязі червня 2015 року приїздила до дому до [PERSON], аби довести, що дідусь живий і здоровий із проханням повернути йому паспорт, пенсійне посвідчення, медичну картку та не заважати його переїзду до села. Проте позивач заявляла, що вона спадкоємиця і має право утримувати ці документи і нікому їх не віддасть. На пояснення, що спадкування може відбуватися тільки після смерті [PERSON], а зараз вона незаконно утримує чужі документи і дідусь не може переоформити пенсію та знятися із реєстрації, вона схопила і почала тягнути [PERSON] із машини. В результаті, пересвідчившись у неможливості нормального врегулювання спору , вони поїхали. Через кілька днів [PERSON] подав заяву у міліцію про викрадення документів, і дізнався, що позивачка теж подала заяву про викрадення дідуся. Знов довелося їхати до міліції і давати пояснення. Одночасно зі нею слідчий в тому ж кабінеті відібрав власноручні пояснення у [PERSON], якого особисто привозив [PERSON] Померлий виглядав нормально, одежа була чиста, був веселий, посміхався, жартував із слідчим, казав, що живе на природі, навколо дерева, зелень і йому це дуже подобається проте до цього часу не може отримати пенсію. Пізніше, спілкуючись із родиною [PERSON], дізналась про те, що вони зняли з реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS] ум. Кіровограді на підставі Договору купівлі-продажу, за власною заявою, як нових власників майна. Жодних протиправних дій не вчиняла, під час огляду квартири, яка продавалась, [PERSON] завжди самостійно відкривав квартиру, [PERSON] ключів від квартири не мав, сам ніколи туди не заходив, документи на квартиру отримав і надав нотаріусу тільки напередодні оформлення договору купівлі-продажу. Зважаючи на інформацію, яка міститься у Висновках судово-психіатричної експертизи №460 від 15.09.2015 року [PERSON] був поміщений на стаціонарне лікування 10.07.2015 року тобто після того, як позивач забрала його документи, а згодом і його самого до себе. До цього ні померлий, ні сама позивачка за допомогою до Психіатричної лікарні не зверталися, вважаючи стан [PERSON] достатньо адекватним для складання Заповіту 17.10.2005 р. і отримання за нього пенсійних виплат та утримання його особистих документів. [PERSON] та [PERSON] заявили, що обставини викладені у позові не відповідають дійсності, є неправдивими і мають на меті неправомірно позбавити власника майна, яке належить йому за на підставі договору купівлі-продажу, який на момент подання позову не визнано в установленому порядку недійсним, вирок у кримінальному провадженні №12015120020005694 від 26.06.2016 р. на якій посилається позивач відсутній. [PERSON] за життя не було визнано обмежено дієздатним, дійсність довіреностей, виданих нотаріусами [PERSON], висновки судово-медичних експертиз не спростовують та не є належним доказом у даній справі. Вважають, що у позові має бути відмовлено і зважаючи на невірно обраний спосіб захисту, а саме неможливість поєднання в одній позовні заяви негаторного і вендикаційного змісту, що неодноразово підтверджено судовою практикою, а також правовою позицією Постанови Верховного Суду України від 18 січня 2017 року. Посилаються на положення частини першої статті 216 ЦК України, що не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Одночасне пред'явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов'язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно, тому просять у позові відмовити повністю. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. На час укладення оспорюваних довіреностей та договору власниками квартири [ADDRESS] (на той час місто Кіровоград) були [PERSON] та [PERSON] 17 жовтня 2005 року [PERSON] склав на ім 'я позивача заповіт, у зв»язку з укладенням договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири [PERSON] [PERSON] позивач вважає , що порушене її право на спадкування майна ( а.с. 14 т.1). 27.05.15 року [PERSON] надав довіреність [PERSON] на вчинення дій щодо поновлення втрачених документів ( а.с. 16) , а 02.06.2017 року довіреність на вчинення дій в т.ч. і на відчуження належного майна ( а.с. 17). 04.06.2015 року було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу з однієї сторони [PERSON] та [PERSON] , що діяв по довіреності та [PERSON] з другої строни ( а.с. 207-209 т.1). 13.01.2016 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва апро смерть ( а.с. 25 т.1). Відповідно до ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною і сторонами) вимог, що встановлені частинами 1-3,5 та б ст. 203 ЦК У країни. Згідно ст. 225 ЦК України та п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від (/6.11.2009 р.«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, який дієздатна ,особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, [PERSON] справи вирішуються судом з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Відповідно до змісту ст. 225 ЦК України, такий правочин належить до правочинів, в яких воля особи на його вчинення відсутня, а внутрішнє волевиявлення відображає не її волю, а волю іншої особи, яка здійснила вплив на цього учасника правочину. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник майна має право на витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно за відплатним ооговором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, "не з їхньої волі іншим шляхом. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою КМУ №35 від 16.01.03 р. - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням...). У відповідності до ч.2 ст. 54 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1992 року, нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідченої ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. Частиною 1 ст. 46 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Дослідивши матеріали справи , заслухавши покази свідків, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку , що позов не підлягає задоволенню. Щодо відповідача [PERSON] вчинення ним шахрайських дій по відношенню до потерпілої [PERSON] не встановлено судом , оскільки вирок у кримінальній справі по його обвинуваченню ще не винесено. Щодо відповідача [PERSON] , остання мала законне право на розпорядження належною їй часткою в квартирі , що вона і зробила відповідно до свого волевиявлення. Суду не надано жодних доказів , що якісь дії відповідача [PERSON] призвели до порушень прав позивача. Щодо відповідача [PERSON] , в суді не було зазначено жодного доказу щодо вчинення неправомірних дій відповідача по відношенню до [PERSON] чи позивача . В розумінні ст. 388 ЦК України відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем і відповідно , у даної особи не може бути витребуване майно. Суд погоджується з позицією відповідача [PERSON], що одночасне пред'явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (позову власника, позбавленого володіння майном, про витребування майна від його володільця) та негаторного позову про визнання правочину недійсним із застосування реституції (позову про захист права від порушень, не пов'язаних з позбавлення володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 338 ЦК України, є помилковим, оскільки віндикаційний і негаторний позови вважаються взаємовиключними. Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Позиція позивача , що нотаріус зобов 'язаний був на підставі п. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмовити у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення довіреності на розпорядження квартирою, тому що це суперечило законодавству України, а саме ч. 1 ст. 238 та ст. 1003 ЦК України, і зміст довіреності не відповідав вимогам закону є необґрунтованою . Законом не заборонено використання як доказу по справі висновків експертиз, проведених відповідно до вимог закону при розгляді інших справ. Але, надані як докази у справі два висновки експертиз з матеріалів про визнання особи недієздатним та з матеріалів кримінальної справи не є доказом у даній справі, оскільки питання визнання особи недієздатним ставилось вже після укладення оспорюваного договору, а висновку в межах кримінальної справи не була надана правова оцінка судом , оскільки вирок у даній справі ще не винесено судом. Покази свідків заявлених позивачем [PERSON] , [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтверджували участь позивача у житті [PERSON] Зазначені факти жодним чином не спростовують і не доводять її право на спадкування , яке мало б здійснюватись після смерті особи в даному випадку відповідно до заповіту та не є доказами на підтвердження обставин , що стали б підставою для визнання довіреностей, договору недійсними, виселення [PERSON], чи доведення в межах даної справи вчинення шахрайських дій кимось з відповідачів, оскільки зазначені обставини досліджуються в межах кримінального провадження. Покази свідків відповідачів [PERSON], [PERSON] підтвердили факт , що померлий [PERSON] мав специфічний характер та обставини пов»язані з укладенням оспорюваного договору безпосередньо у нотаріуса , відповідно до яких не підтверджуються обставини , викладені позивачем у позові. Вимоги , щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню оскільки в суді не було доведено наявності причинного зв»язку між діями відповідачів [PERSON] , [PERSON] та наслідками , які настали для позивача [PERSON] для настання відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1167 ЦК України. Враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку щодо безпідставності та необгрунтованості заявленого позову та відмови в його задоволенні повністю. Відповідно до ст. ст. 134-138 ЦПК України у зв»язку з відмовою в задоволенні позову позивача , судові витрати залишити по їх фактичному понесенню сторонами. На підставі ст. 203, 215, 225, 316, 319, 321, 388, 1167 ЦК України,,

Outcome: dismissed