Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] (надалі Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної М.А., в якому просила суд визнати недійсним депозитний договір №822114/2014 від 14.07.2014р., укладений між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 червня 2013р. між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБІ» було укладено договір банківського вкладу «Подарунок. «Тринадцяти місячний» №597972/2013 на суму 5000 євро, зі строком до 14 липня 2014 року, проте автоматичної пролонгації договору згідно його умов не було. Так, у зв'язку з нестабільною ситуацією в м. Донецьку Позивач разом з сім»єю виїхала до АР Крим. З отриманого листа за підписом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної М.А. від 27.12.2016р. за №13/1-58844 Позивачу стало відомо, що 14.07.2014р. від її імені був укладений депозитний договір за №822114/2014 на термін до 14.08.2015р. на суму 5080 євро. Між тим, спірний депозитний договір за №822114/20114 не укладала та свій підпис на ньому не ставила, в зв'язку з чим звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визнати його недійсним на підставі ст.ст. 203, 234 ЦК України. В судовому засіданні Позивач позов підтримала та просила його задовольнити з підстав зазначених у ньому, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник Відповідача в судове засідання не з"явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення не надав та не просив розглядати справу у його відсутність. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу «Подарунок. «Тринадцяти місячний»» №597972/2013, предметом якого є розміщення Вкладником в Банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту «Подарунок.» в євро на строк 13 місяців з дня укладання Договору, з щомісячною виплатою процентів. Для обліку Вкладу Банк відкриває на ім.»я Вкладника вкладний рахунок № [NUMBER]. Відповідно до п. 1.2. Договору, Банк відкриває на ім»я Вкладника вкладний рахунок за вкладом на вимогу «Для виплат» [NUMBER]. На цей Рахунок-кореспондент банк перераховує нараховані проценти за збереження Вкладу та може бути перерахований Вклад по закінченню строку його дії. Відповідно до п.п. 1.3., 1.5 Договору, сума початкового Вкладу - 5 000 євро 00 центів. Виплата процентів, нарахованих на Вклад за ставкою 9 процентів річних, здійснюється згідно з умовами Договору та Правил. Зазначена в цьому пункті ставка стосується виключно першого строку дії Вкладу та може бути змінена для випадків переукладання Договору на новий строк на умовах зазначених в Правилах. З Довідки ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» від 27.12.2016р. за №13/1-58844 вбачається, що [PERSON] станом на 30.10.2014 мала в ПАТ «ВіЕйБі» діючий депозит №822114/2014 відкритий 14.07.2014 року з сумою першого внеску 5 080,00 євро. Станом на 21.11.2014р. залишок коштів по вказаному депозиту складав 96 627,56 грн. ( 18,985595 грн. за 1 євро) та був виплачений Позивачу до Загального реєстру вкладів, які мали право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду 01.04.2015 року у відділенні ПАТ «Альфа-Банк». Звертаючись до суду з цим позовом Позивач просила визнати недійсним депозит №822114/2014 від 14.07.2014р. заначений у Довідці ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», відповідно до положень ст. 203, 234 ЦК України, у зв»язку із тим, що вона його не укладала та не підписувала. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦІ ІК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність, обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відтак, Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення цього правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на Позивача. Проте, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, з яких би вбачалося, що сторонами спірного депозитного договору, у тому числі і ПАТ «ВіЕйБі», вчинено його без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, як не надано і самого оспорюваного депозитного договору. Крім того, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні обставини про не підписання спірного договору Позивачем, яка в судовому засіданні підтвердила отримання нею гарантованої суми у відшкодування коштів саме за депозитним договором від 14.07.2014р., відтак суд вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed