Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] і після уточнення позовних вимог просив суд винести рішення про визнання дійсною укладеної між ним та [PERSON] угоди щодо передачі наперед коштів в сумі 35 000 грн. на утримання сина з розрахунку 650 грн. на місяць у рахунок сплати аліментів; зарахувати кошти в сумі 35 000 грн. до сум аліментів, стягуваних за рішенням суду від 28.01.2013 року; призупинити виконавче провадження, відкрите відділом державної виконавчої служби Прилуцького міськрайонного управління юстиції в Чернігівській області на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду від 28.01.2013 року щодо стягнення аліментів на користь позивачки на утримання дитини, на 53 місяці. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що він сплатив відповідачці згідно розписки від 23 жовтня 2012 року 35 000 грн. в рахунок майбутніх платежів на утримання сина [PERSON], чим добровільно виконав наперед на певний проміжок часу свій обов'язок по утриманню дитини. Проте відповідачка, незважаючи на наявну домовленість щодо його участі в утриманні дитини, ухиляється від нотаріального посвідчення договору по сплаті аліментів та подала до суду позовну заяву про стягнення з нього аліментів, яку було задоволено рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 28 січня 2013 року. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 листопада 2013 року визнано дійсним договір від 23 жовтня 2012 року про сплату аліментів на малолітнього сина [PERSON], [INFO], укладеного між батьками дитини, згідно якого батько [PERSON] в рахунок сплати аліментів на утримання сина передав матері [PERSON] грошові кошти в сумі 35 000 грн. з розрахунку 650 грн. в місяць; прийнято рішення про зарахування зазначеної суми до сум стягуваних аліментів згідно рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 січня 2013 року та про зупинення виконавчого провадження № 36589034 від 01.02.2013 року на 53 місяці, починаючи з часу примусового фактичного виконання судового рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, відкритого згідно виконавчого листа №2/742/148 від 31.01.2013 року. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи та вимогам закону. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно розписки від 23 жовтня 2010 року [PERSON] отримала від [PERSON] на утримання сина 35 000 грн. з розрахунку 650 грн. в місяць. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 січня 2013 року за позовом [PERSON] з [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 січня 2013 року до досягнення дитиною повноліття. Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із факту отримання 23 жовтня 2012 року відповідачкою від позивача 35 000 грн. на утримання сина [PERSON] з розрахунку 650 грн. на місяць та відмови в подальшому від нотаріального посвідчення зазначеного договору, що, за висновком суду, в силу ч. 2 ст. 220 ЦК України є підставою для визнання такого договору дійсним, що стало підставою для зарахування судом зазначених коштів до сум стягуваних аліментів за рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 28 січня 2013 року та для зупинення виконавчого провадження, відкритого 01.02.2013 року на виконання зазначеного рішення суду про стягнення аліментів з відповідача. Проте такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Так, дійсно відповідно до положень ч.2 ст. 220 ЦК України судом може бути визнаний дійсним лише той із договорів, який підлягає нотаріальному посвідченню в силу закону та за наступних умов: повного або часткового виконання договору, ухилення однієї із сторін від його нотаріального посвідчення, домовленості сторін щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. Відповідно до ст. 189 СК України між батьками може бути укладено письмовий договір про сплату аліментів на дитину з визначенням їх розміру та строків, який підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи з аналізу зазначеної норми матеріального права та ч. 2 ст. 220 ЦК України, судом може бути визнано дійсним саме договір між батьками про сплату аліментів на дитину. Проте, як вбачається з позовної заяви позивач просив визнати дійсним не договір між батьками про сплату аліментів на дитину, а договір між ними щодо передачі коштів в сумі 35 000 грн. в рахунок сплати аліментів на утримання їх малолітнього сина з розрахунку в 650 грн. в місяць, що не є договором в розумінні ст. 189 СК України. З розписки від 23 жовтня 2012 року також не вбачається досягнення між сторонами домовленості щодо усіх істотних умов договору про сплату аліментів на дитину. Крім того, апеляційний суд враховує, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 січня 2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 січня 2013 року, що також свідчить про відсутність між сторонами на час передачі коштів 23 жовтня 2012 року домовленості щодо усіх істотних умов договору про сплату аліментів на дитину. Ухвалюючи рішення про зарахування коштів в сумі 35 000 грн. в рахунок майбутніх платежів по аліментам та зупинення виконавчого провадження, судом не було враховано, що обраний позивачем спосіб захисту, на його думку порушеного права, не ґрунтується на вимогах ст. 16 ЦК України, оскільки вирішення питань, пов'язаних з примусовим виконанням рішення суду є компетенцією відповідних органів і посадових осіб, визначених Законом України „Про виконавче провадження", які вчиняють дії по примусовому виконанню рішення в межах повноважень та у спосіб, визначений цим законом, іншими нормативно - правовими актами та інших законів, а не суду. Повноваження ж суду, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та судовому контролю за виконанням судових рішень, визначено розділами VI та VII ЦПК України. За викладених обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved