Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

позивачка звернулась в суд з даним позовом, в якому вказала, що в 2003 році її донька [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON]. В шлюбі в них народилась [PERSON], [INFO]. В 2006 році батьки дитини припинили спільне проживання і иалітня дитина [PERSON], [INFO] після розірвання шлюбу між , батьками залишилась проживати з нею, позивачкою. Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 23.04.2013 року дитині було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування, встановлено над нею опіку та її, позивачку, призначено опікуном. [INFO] року мати дитини [PERSON] померла. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07.08.2013 року їй було відмовлено в позбавленні відповідача батьківських прав та постановлено стягувати з нього в її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку відповідач щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідач попереджений судом про необхідність змінити своє ставлення до дитини. Оскільки законом збільшено мінімальний розмір аліментів, то виникла необхідність змінити розмір аліментів за рішенням суду. Відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи і отримує пенсію, матеріальний стан дає йому можливість сплачувати аліменти в такій сумі. З часу винесення рішення суду, тобто з 07.08.2013 року відповідач [PERSON] жодного разу не бачив дитини, не спілкувався з нею, не цікавився її вихованням, навчанням та розвитком. За 2016-2018 роки відповідач сплатив аліменти тільки за 8 місяців. Відповідач був звільнений з місць позбавлення волі, повернувся проживати в м. Чернівці і з того часу аліменти взагалі не платить. За наведених вище обставин вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки [PERSON]. Оскільки мати неповнолітньої дитини померла, а батько не піклується, не утримує і не спілкується з дитиною, не приймає участі в її вихованні, то дитина є позбавлена батьківського піклування. За таких обставин над нею необхідно встановити піклування та призначити піклувальника. Вона, позивачка, є бабою дитини, опікується нею з 2006 року і має бажання і можливості здійснювати над нею піклування. Перешкоди для призначення її піклувальником відсутні. [PERSON] згідна на призначення її піклувальником. На підставі наведеного просить змінити розмір змінити розмір аліментів, визначений рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07 серпня 2013 року та стягувати з [PERSON], [INFO], жителя [ADDRESS] українця, громадянина України в її, [PERSON], користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки відповідача - [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття; позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав щодо доньки [PERSON], [INFO]; встановити піклування над неповнолітньою [PERSON]; призначити [PERSON] піклувальником неповнолітньої [PERSON]; зобов'язати відділ РАЦС внести зміни в актовий запис про народження дитини. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судові засідання не з'явились, надали суду заяву,в якій позовні вимоги заперечують в повному обсязі,справу просять слухати у їх відсутність. Представник третьої особи без самостійних вимог в судове засідання не з'явився, подав до суду висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника, не заперечив проти задоволення позову. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON],[PERSON] та [PERSON] пояснили суду,що знають родину позивачки тривалий час, перебувають з нею в хороших дружніх стосунках. Неповнолітня дитина [PERSON] постійно з дитинства проживала з позивачкою і остання завжди піклувалась і продовжує піклуватись дитиною. Вони ніколи не бачили батька дитини, який би привітав дитину чи подарував їй подарунок, більше того на всіх днях народження дитини він взагалі не з'являвся, хоча родину позивачки знають тривалий час і є присутніми на всіх святах , які стосуються дитини. Батько дитини, після смерті матері дитини, не намагався зв'язатись з дитиною, надати їй будь-яку допомогу. Дослідивши матеріали справи, пояснення позивачки та її представника, письмове клопотання третьої особи та висновок, пояснення свідків, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, практику Верховного Суду України. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З урахуванням вимог ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», ст.1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» дитина, яка залишилася без піклування батьків у зв'язку з позбавленням їх батьківських прав отримує визначене відповідно до законодавства становище дитини, позбавленої батьківського піклування, яке надає їй право на повне державне забезпечення і отримання передбачених законодавством пільг. Підставою звернення позивача до суду із позовом на захист прав та інтересів неповнолітньої є припинення особистих немайнових та майнових прав і обов'язків відповідача у відношенні до доньки, що спрямовано на набуття правового статусу дитини, позбавленої батьківського піклування та отримання нею, у зв'язку із цим, особливого захисту і допомоги з боку держави. Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] року, а її батьками записані [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с.7). [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] (а.с.8). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] (а.с.9). Рішенням виконавчого комітету Коломиської міської ради від 23.04.2013 року надано малолітній [PERSON], [INFO] статус дитини позбавленої батьківського піклування у зв'язку з тим, що її батьки відбувають покарання в місцях позбавлення волі; встановлено опіку на д млолітньою [PERSON]; призначено [PERSON] опікуном на малолітньою [PERSON]; збережено за малолітньою [PERSON] право на проживання та користування житловим будинком [ADDRESS] Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 07.08.2013 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Попереджено [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини. Покладено на орган опіки та піклування Коломийської міської ради контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов'язків стосовно дитини [PERSON], [INFO] (а.с.5-6). Згідно довідки «Коломийського професійного ліцею сфери послуг» від 22.02.2018 р. № 151 [PERSON] дійсно працює в державному навчальному закладі «Коломийський професійний ліцей сфери послуг» на посаді викладача математики з 09.03.2000 року по даний час (а.с.19), отримує там заробітну плату (а.с.20), крім того отримує пенсію за віком при повному стажі (а.с.21). Згідно довідки Управління надання адміністративних послуг відділу ведення реєстру територіальної громади №948 від 21.02.2018 року [PERSON], [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] і має слідуючий склад сім'ї: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно довідки Коломийського навчально-виховного комплексу №9 №37 від 26.02.2018 р. [PERSON], [INFO], дійсно навчається у Коломийському навчально-виховному комплексі №9 «Школа - природничо-математичний ліцей» у 9 класі (а.с. 12). Згідно довідки класного керівника [PERSON] жодного разу не з'явився у Коломийському навчально-виховному комплексі №9 «Школа - природничо-математичний ліцей», не брав участі у шкільному житті своєї дочки [PERSON] та не цікавився результатами навчання (а.с.13). Згідно довідки №544/04-29 Сарненського Об'єднаного УПФЦ від 21.03.2018 року [PERSON] отримує аліменти з пенсіонера [PERSON]: липень 2017 року - у розмірі 616,64 грн., серпень 2017 року - 616,64 грн.. Згідно довідки головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області [PERSON] отримує аліменти з пенсіонера [PERSON] всього за період з червня по листопад 2016 року в сумі 2755,80 грн. (а.с.16). Як вбачається із листа Сарненського Об'єднаного УПФУ від 21.03.2018 року №542/04-29 [PERSON] дійсно перебував на обліку в управлінні і отримував пенсіє по інвалідності. Знятий з обліку з жовтня 2017 року у зв'язку із виїздом в Чернівецьку область згідно запиту №15737/13 від 11.09.2017 р. головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (а.с.15). Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний та духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє їх від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст.ст. 3, 155 Сімейного кодексу України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли з ними не проживає. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Між тим, згідно вимог пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд, оцінивши здобуті по справі докази за внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що батько неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] р.н. - [PERSON], не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Не забезпечує неповнолітню необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується із нею, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тим самим дійсно ухиляється від виховання та утримання своєї дитини. Згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON],затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 7.09.2018 року №173 (а.с.151-152) встановлено,що батько дитини,відповідач по справі, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не готує дитину до дорослого життя, не піклується про її стан здоров'я, не долучає її до культурної спадщини, не відвідує її в Коломийському навчально-виховному комплексі. Тому, доводи позивача з приводу свідомого нехтування відповідачем свого батьківського обов'язку суд вважає обґрунтованими, у зв'язку із чим, позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав підлягають задоволенню. У відповідності до статті 166 Сімейного Кодексу України, особа позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає право на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; не може бути усиновлювачем та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Щодо вимоги про зміну розміру аліментів суд виходить із наступного. Відповідно до ч.2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За приписами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.184 Сімейного Кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Ст. 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. В силу дії ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вимогами ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 7.12.2017 року установлений прожитковий мінімум на місяць для дітей віком від 6 років до 18 років : з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Судом встановлено, що відповідач по справі нехтує своїми батьківськими обов'язками, не турбується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться здоров'ям дочки, підготовкою її до самостійного життя, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини. Матеріальним забезпеченням дитини займається виключно бабуся - позивач в справі, дитина проживає з бабусею в нормальних умовах, їй забезпечено хороші умови. В матеріалах справи є довідка від 21.03.2018 року (а.с.14,15 на звороті), згідно якої з відповідача останній раз було стягнуто аліменти в розмірі 616,64 грн. в липині та серпні 2017 року. Після цього,за словами позивачки, жодних аліментів від відповідача не поступало. Враховуючи вищенаведене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що позовні вимоги щодо збільшення розміру аліментів слід задовольнити, та щомісячно стягувати з відповідача аліменти в користь позивача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення нею повноліття, оскільки сплата відповідачем аліментів на утримання дитини в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є значно нижчою сумою від встановленого законодавством мінімуму. Стягнення аліментів слід розпочати з дня набрання цим рішенням законної сили, оскільки аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, про що дано роз'яснення у постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Щодо твердження представника відповідача про те,що рішення Коломийського міськрайонного суду від 7 серпня 2013 року є нечинним, то суд зазначає,що дане рішення, яким було стягнуто з відповідача аліменти та відмовлено у вимозі про позбавлення батьківських прав відповідача, набрало законної сили, про що свідчать відповідні штампи і печатки суду. Дане рішення не було оскаржено жодною з сторін,що свідчить про те,що сторони з ним погодились. Крім цього, саме в резолютивній частині цього рішення попереджено відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, яке станом на час розгляду даної справи не змінилось,з огляду на вищевикладені факти. Щодо заперечення про призначення аліментів в зв'язку з тим,що відповідач є інвалідом 2 групи,не працює, відповідно повинен мати певні кошти на прожиття , суд зазначає наступне. Як вбачається з правової позиції Верховного суду в справі ВС/КЦС № 461/4936/16 від 31.10.2018 Мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. В своїй постанові КЦС вказав, що місцевим судом вірно застосовано норму статті 180 СК України щодо рівного обов'язку кожного з батьків по забезпеченню дитині необхідного матеріального утримання, відсутності у відповідача інших дітей та/або утриманців, відсутності істотних обставин, які могли б впливати на виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, наявності стабільного доходу, а отже і можливості сплачувати аліменти, з урахуванням інтересів та потреб саме дитини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача необхідно стягувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу). Отже вказані обставини дають можливість батьку дитини належним чином виконувати покладені на нього законодавством зобов'язання, а саме: сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі на утримання свого єдиного сина до досягнення ним повноліття. На думку КЦС закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів (який станом на час перегляду справи судом касаційної інстанції збільшено) не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. У ч.1 ст.192 СК встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з п.23 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181, 192 СК, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК). Стаття 192 СК тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду в частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК, а й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Вказана правова позиція викладена в постанові ВСУ від 5.02.2014 №6-143цс13. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов'язаний з'ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров'я. Про це зазначено в постанові Верховного суду №459/2181/17 від 12 вересня 2018 року. Відсутність офіційного працевлаштування і наявність інших дітей не звільняє від сплати аліментів у мінімальному розмірі той факт, що відповідач офіційно не працевлаштований і має на утриманні двох малолітніх дітей, не звільняє його від обов'язку забезпечувати належне утримання свого неповнолітнього сина та сплачувати аліменти у мінімальному розмірі, визначеному законом (постанова від 07.11.2017 у справі № 355/511/17). Народження ще одної дитини також не є підставою для автоматичного зменшення розміру аліментів. Так Друга судова палата Касаційного цивільного суду дійшла до висновку, що касаційна скарга не підлягає до задоволення,оскільки позивач не надав доказів,які б свідчили про погіршення його матеріального становища. «Визначений рішенням суду розмір аліментів відповідає вимогам Сімейного кодексу,а його зменшення в зв'язку з тим,що на утриманні позивача знаходяться інші діти та дружина без підтвердження погіршення його матеріального стану,буде протирічити інтересам дитини. Про це говориться в постанові ВС по справі № 640/10064/16-ц від 9.08.2018 року. У постанові №298/426/17 ВС послався на практику Європейського суду з прав людини. Йшлося про те, що міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У відповідності до п.5 ст.411 ЦПК України правова позиція Верховного Суду є обов'язковою для застосування судами нижчої інстанції. Крім цього, при винесенні даного рішення, суд бере до уваги той факт ,що відповідач ще й не сплачує аліменти в розмірі,присудженому попереднім рішенням суду , має заборгованість по сплаті аліментів,що є неприпустимо. Щодо вимог про призначення піклувальника для дитини, то суд виходить із наступного. Згідно з положеннями ст.55 ЦК України, опіка та піклування встановлюється з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Згідно з ч.1 ст.58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Відповідно до ч.1 ст.59 ЦК України, піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена. Відповідно до ч.3, 4 ст.60 ЦК України, суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Згідно з ч.2, 3, 4 ст.63 ЦК України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника; при призначенні опікуна для малолітньої особи та при призначенні піклувальника для неповнолітньої особи враховується бажання підопічного. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що позивачка за станом свого здоров'я, соціальним положенням та матеріальним становищем може виконувати обов'язки піклувальника; вона звернулася із письмовою заявою до органів опіки та піклування та до суду про призначення її піклувальником над неповнолітньою онукою; між бабусею та онукою склалися позитивні стосунки і вона має можливість і бажає реально виконувати обов'язки піклувальника, тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині і вважає, що в інтересах дитини буде доцільно призначити позивача піклувальником. При прийнятті даного рішення, суд бере до уваги письмову заяву дитини [PERSON] (а.с.122), яка виявила бажання,щоб її піклувальником була її бабуся,позивачка в справі. Оскільки відповідач є інвалідом 2 групи, що підтверджується наявною довідкою в матеріалах справи (а.с.46), то судовий збір згідно ст.5 ЗУ «Про судовий збір» відноситься за рахунок держави. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: partial