Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, [ADDRESS], що є підставою для реєстрації за ним права власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку в органах державної реєстраії речових прав на нерухоме майно, та стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати. В обгрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що знаходився з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні сумісні кошти вони з відповідачем придбали житловий будинок по [ADDRESS], який було оформлено на відповідача. На теперішній час колишня дружина відмовляється в добровільному порядку виконати поділ спільного майна подружжя, намагається позбавити його частки майна та перешкоджає користуватися цією чаткою, що змусило його звернутися до суду з цим поовом. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, обгрунтовуючи свої заперечення тим, що спірний будинок було придбано за її власні кошти, просила суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на практику Верховного суду України, зазначила, що згідно технічного паспорту спірний будинок має самочинне перепланування, а тому не підлягає поділу, просила суд у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані сторонами письмові докази, що містяться в матеріалах справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі з 07.10.2005 року по 17.02.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 895 (а.с. 10) та рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродержинська від 06.02.2015 року, справа № 209/6713/14-ц (а.с. 11). В період шлюбу, 16.12.2005 року сторонами було придбано житловий будинок за адресою: м. Дніпродзержинськ, [ADDRESS], який за договором купівлі-продажу від 16.12.2005 року було оформлено на відповідача, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 16.12.2005 року, реєстровий № 3005 (а.с. 13) та технічним паспортом на будинок (а.с. 14-18). На підтвердження обставин купівлі в період шлюбу житлового будинку за адресою: м. Дніпродзержинськ, [ADDRESS], відповідачем у справі за її власні кошти, останньою надані суду копія трудової книжки (а.с. 68-69), довідка з міста роботи КЗ "Дніпродзержинський спеціаліований будинок дитини" ДОР" (а.с. 70), довідка про доходи (а.с. 71-74), кредитний договір № 014/00673/3138/82 від 02.12.2015 року (а.с. 75-76), які не можуть бути прийняті судом на підтвердження заперечень відповідача, оскільки вказані докази не підтверджують і не спростовують факт придбання відповідачем будинку за власні кошти. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] не підтвердили суду обставин придбання сторонами будинку за адресою: м. Дніпродзержинськ, [ADDRESS], за особисті кошти будь-кого з подружжя, надавши пояснення щодо наявних сімейних правовідносин і стосунків сторін по справі, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги на підтвердження доводів позивача і заперечень відповідача щодо джерела походження їх грошових коштів на придбання спірного будинку подружжя. Судом не прийняті до уваги доводи сторін про вкладення їх особистих коштів на придбання спірного будинку, зокрема коштів позивача від продажу ним квартири по [ADDRESS], і коштів відповідача за договором займа від 15.09.2015 року і кредитним договором від 02.12.2005 року, оскільки сторонами не доведені обставини витрачання ними одноособово власних цих коштів на придбання будинку. Наведене свідчить про те, що зазначені кошти отримувались і були використані сторонами спільно в інтересах сім'ї, в зв'язку з чим у сторін, як подружжя, виникло спільне право на них. В силу ст.ст. 60-72 СК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом, зокрема, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя, а також ним можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). До того ж, в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Як встановлено судом на підставі наданого відповідачем технічного паспорту ОКП "Дніпродзержинське БТІ" від 24.12.2015 року (а.с. 61-67) спірний будинок за адресою: м.Дніпродзержинськ, [ADDRESS], має самочинне перепланування з самочинним зменшенням загальної площі з 62,5 кв.м. на 61,7 кв.м. та самочинним зменшенням житлової площі з 45,2 кв.м. на 40,5 кв.м. (а.с. 63). Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року (справа №6-130цс13), об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності, а тому не можуть бути предметом поділу. Таким чином, вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed