Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є головним квартиронаймачем вищезазначеної квартири на підставі рішення виконкому №1085 від 17.12.2003 року після смерті її чоловіка - [PERSON] Вони проживали в спірній квартирі разом з померлим чоловіком та сином, [PERSON], який з грудня 2014 року у вказаній квартирі не мешкає, спільне господарство з ним не ведеться, майно відповідача за вказаною адресою відсутнє. Всі витрати по утриманню житла несе вона сама, відповідач інтересу до спірного житла не проявляє. Реєстрація відповідача в квартирі перешкоджає оформленню субсидії на оплату комунальних платежів, користуванням належним майном, тощо. 12 вересня 2018 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачем на адресу суду було надано заяву, в якій вона просить розглянути дану справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. У разі неявки відповідача, просить винести заочне рішення. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов, але [PERSON] відзиву так і не надав. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Неявка сторін та ненадання відзиву на позов відповідачем не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] є головним квартиронаймачем квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], після смерті свого чоловіка [PERSON], що підтверджується витягом із рішення виконавчого комітету міської ради №1085 від 17.12.03 р. « Про переоформлення особових рахунків на житлові приміщення» (а.с.14). В довідці Комунального підприємства « Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради від 31.05.2018 року зазначено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З грудня 2014 року [PERSON] у спірній квартирі не проживає, особистих речей та майна, яке йому належить в квартирі немає, участі у сплаті комунальних платежів не приймає, благоустроєм квартири не займається. Факт не проживання відповідача по справі за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом про не проживання, складеним мешканцями будинку 04.06.2018 року (а.с.15). Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються нею для особистого проживання, членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ч. 2 ст. 167 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункту договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідач не проживає у спірній квартирі більш ніж шість місяців, отже з цього моменту він втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved