Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

Позивачі звернулись до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], Комунальної організації редакції газети «Вісті», про визнання недостовірною інформації, зобовязанні її спростувати та про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що у газеті «Вісті» від 2 березня 2018 р. № 9 (8973) на сторінці 2 опублікована стаття під назвою «Так хто ж насправді не працює?». Автор статті - [PERSON], голова [PERSON] сільської ради. Вказана стаття містить недостовірну інформацію негативного характеру стосовно [PERSON] та [PERSON], що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів та підлягає спростуванню, виходячи з наступного. Так, згідно ст. 50 Цивільного процесуального кодексу України, позов може бути предявлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1)предметом спору є спільні права чи обовязки кількох позивачів або відповідачів; 2)права та обовязки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3)предметом спору є однорідні права і обовязки. Недостовірна інформація стосовно [PERSON] Так, у третьому абзаці статті надруковано: «[PERSON] і як може голова комісії з питань законності, правопорядку та депутатської етики [PERSON] бути авторитетом серед депутатів, якщо сама порушивши закон, обдуривши сільську раду та своїх сусідів, «прихватизувала» земельну ділянку, на якій розташований колодязь загального користування. Доведені до відчаю сусіди звернулися до сільської ради з проханням повідомити у правоохоронні органи про свавілля депутата. Майже на кожній сесії депутат [PERSON] при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується». Виникає питання, з огляду на що та на якій підставі голова сільської ради [PERSON] встановив факт порушення законодавства депутата сільської ради [PERSON]? Адже будь-які судові рішення на предмет визнання порушення закону з боку [PERSON] - відсутні. На сьогоднішній день, не подано жодного позову щодо оспорювання права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. Натомість, [PERSON] приватизувала вище зазначену земельну ділянку у встановленому законом порядку та на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 29 липня 2016 р., котрим передано безоплатно у власність гр. [PERSON] земельну ділянку площею 0.1420 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Микільське, вул. Шевченка, 19 (копія рішення [PERSON] сільської ради додається). Також, вказана земельна ділянка зареєстрована у встановленому законодавством порядку за [PERSON] від 09.08.2016 р. (копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно додається). Крім того, у статі вказано, що на земельній ділянці розташований колодязь загального користування. Вказана інформація є недостовірною, оскільки на цій земельній ділянці відсутні будь-які обєкти загального користування, зокрема, колодязі або інші обєкти, які б мали технічну документацію. Таким чином, інформація опублікована відповідачем щодо порушення закону громадянкою [PERSON] є фактичними даними, і тому таке висловлювання не може вважатися оціночним судженням. Питання законності приватизації та державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку не було предметом судового розгляду, відтак, вказана інформація є недостовірною та підлягає спростуванню. Недостовірна інформація стосовно [PERSON] В абзаці шостому статті вказано: «депутат [PERSON] рішенням 16 сесії 7 скликання від 17.03.2017 р. був звільнений з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку та некоректне ставлення до працівників сільської ради та депутатів, і був попереджений Полтавським районним відділом поліції про недопущення подібних випадків». У цьому ж абзаці вказано: «завдяки позовним заявам, поданих депутатом [PERSON] до Полтавського районного суду та до Харківського апеляційного суду стосовно прийняття [PERSON] сільською радою незаконного рішення про обєднання в [PERSON] обєднану територіальну громаду, [PERSON] та [PERSON] сільські ради на рік втратили можливість соціального розвитку та покращення надання послуг населенню». Вказана інформація є недостовірною та такою, що принижує честь та гідність [PERSON] з огляду на наступне. Звільнення з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку, було предметом судового розгляду у Полтавському районному суді Полтавської області. Так, рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2018 р. у справі № 545/1406/17 адміністративний позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення 16 сесії 7 скликання [PERSON] сільської ради від 17 березня 2017 р. «Про розгляд заяв працівників [PERSON] сільської ради» в частині звільнення депутата сільської ради [PERSON] від виконання обовязків голови постійної комісії сільської ради із соціального розвитку, спорту і культури. Таким чином, у статті описані факти, що не відповідають дійсності та спростовуються рішенням Полтавського районного суду Полтавської області. Крім того, жодних попереджень від працівників поліції, як пишеться у статті, - у дійсності не було. Відтак, вказана інформація щодо звільнення [PERSON] є не тільки недостовірною, але і такою, що викладена з метою впливу на формування негативної громадської думки з приводу особистих і професійних якостей депутата [PERSON] З приводу констатації факту автором статті, що [PERSON] та [PERSON] сільські ради на рік втратили можливість соціального розвитку та покращення надання послуг населенню завдяки оскарженню [PERSON] незаконних рішень [PERSON] сільської ради, - вражає своїм невіглаством. Автор статті сам визнає, що рішення про обєднання в [PERSON] обєднану територіальну громаду - є незаконним. Водночас, автор статті [PERSON] встановив факт втрати можливості соціального розвитку та покращення надання послуг населенню на рік та визнав винним у цьому - депутата [PERSON] Знову підтверджується безпідставне обвинувачення автором статті [PERSON], котрий, навпаки, бореться за законність та покращення умов життя для громади с. Микільського. Поширена відповідачем інформація вказує на те, що внаслідок діяльності депутата [PERSON] значно погіршилось життя мешканців с. Микільське, відтак, поширена відповідачем недостовірна інформація є негативною і має ознаки наклепу. [PERSON] [PERSON], оскаржуючи очевидно незаконні рішення Микльської сільської ради, - діяв в рамках чинного законодавства, а факт втрати можливості соціального розвитку та покращення надання послуг населенню не може підкріплюватися лише думкою автора статті, оскільки причинний звязок або будь-які докази описаних фактів відсутні. Порушення немайнових прав на честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Очевидно, що поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивачів. Інформація, викладена у статті, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє громадськості про порушення позивачами вимог чинного законодавства та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, та такою, що, на наше переконання, порушує немайнові права позивачів, по-друге, стосується конкретних фактів, обовязок доказування достовірності яких покладається на відповідачів. Інформація, поширена відповідачами відносно позивачів, є недостовірною, оскільки її було подано суспільству як перелік конкретних фактів, що відбулися, які негативно характеризують позивачів в очах суспільства, і відповідачі не надали доказів про те, що така інформація відповідає дійсності. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідачів до [PERSON] та [PERSON], що безпосередньо принижує людську гідність позивачів. Також, поширенням вказаної інформації відповідачі створили негативну соціальну оцінку [PERSON] та [PERSON] в очах оточуючих, порушивши честь позивачів. Крім того, значно знизилась оцінка професійних якостей як депутатів [PERSON] сільської ради в очах жителів територіальної громади. Це принижує професійний авторитет та загальну оцінку якостей позивачів як добропорядних та чесних людей. Після публікації вищеописаної статті, позивачі [PERSON] та [PERSON], - відмовилися приймати участь у виборах до [PERSON] ОТГ, що відбулися 29 квітня 2018 р. Відповідачі, опублікувавши недостовірну та брехливу інформацію, - значно підірвали авторитет позивачів серед мешканців с. Микільське. Як наслідок, [PERSON] та [PERSON], вже не будучи депутатами [PERSON] сільської ради, але будучи порядними та чесними громадянами України - бажають спростувати описану недостовірну інформацію, щоб повернути серед мешканців с. Микільське колишню репутацію дієвих та порядних людей. Внаслідок окреслених порушень прав позивачів, в порядку ст. 23 Цивільного кодексу України, позивачі мають право на відшкодування моральної шкоди. Приниження честі та гідності й ділової репутації фізичної особи внаслідок протиправних дій саме по собі є моральною шкодою. Слід врахувати, що [PERSON] викладено текст статті у принизливій формі та з метою створення негативної репутації позивачів на підставі брехливих та недостовірних фактів. Крім того, слід врахувати, що позивачі, будучи на момент публікації статті депутатами [PERSON] сільської ради, мали бажання і в майбутньому брати участь у виборах та продовжувати депутатську діяльність у рідному селі. Однак після такої брудної статті та інших ганебних способів у передвиборній агітації, застосовуваних [PERSON], - позивачі відмовилися брати участь у виборах. Зважаючи на викладене, вважаємо, що сума у 10 000.00 грн. є мінімальною для відшкодування душевних страждань кожного з позивачів, відтак, розумною та справедливою. Прохали : 1.Визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] інформацію, розміщену на сторінці 2 суспільно-політичної газети «Вісті» від 2 березня 2018 р. № 9 (8973) у статті під назвою «Так хто ж насправді не працює?», автором якої є [PERSON], а саме: «[PERSON] і як може голова комісії з питань законності, правопорядку та депутатської етики [PERSON] бути авторитетом серед депутатів, якщо сама порушивши закон, обдуривши сільську раду та своїх сусідів, «прихватизувала» земельну ділянку, на якій розташований колодязь загального користування. Доведені до відчаю сусіди звернулися до сільської ради з проханням повідомити у правоохоронні органи про свавілля депутата. Майже на кожній сесії депутат [PERSON] при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується. [PERSON] [PERSON] рішенням 16 сесії 7 скликання від 17.03.2017 р. був звільнений з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку та некоректне ставлення до працівників сільської ради та депутатів, і був попереджений Полтавським районним відділом поліції про недопущення подібних випадків. Також «завдяки» позовним заявам, поданих депутатом [PERSON] до Полтавського районного суду та до Харківського апеляційного суду стосовно прийняття [PERSON] сільською радою незаконного рішення про обєднання в [PERSON] обєднану територіальну громаду, [PERSON] та [PERSON] сільські ради на рік втратили можливість соціального розвитку та покращення надання послуг населенню. Майже на кожній сесії депутат [PERSON], як і депутат [PERSON], при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується». Зобовязати редакцію суспільно-політичної газети «Вісті» та автора статті [PERSON] спростувати поширену у статті «Так хто ж насправді не працює?» газети «Вісті» від 2 березня 2018 р. № 9 (8973) недостовірну інформацію, шляхом опублікування у найближчому номері суспільно-політичної газети «Вісті» повідомлення про ухвалене судове рішення у цій справі із викладенням резолютивної частини рішення суду та з зазначенням на титульній сторінці газети про факт такої публікації. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 10000,00 ( десять тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 10000,00 ( десять тисяч гривень) на відшкодування моральної шкоди. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали, та прохали його задовольнити з наведених в ньому підстав. Від представника відповідача - [PERSON], на адресу суду надійшов відзив на позов, який підтримала та прохала відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В своєму відзиві посилалась на те, що згідно норм цивільно - процесуального Кодексу України (ст.48) сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачеві надано право самостійно визначати відповідача. В той же час, по даній справі позивач невірно встановив відповідача та залучив [PERSON] як фізичну особу до участі у справі. Так, в березні 2018 р. він займав посаду голови [PERSON] сільської ради Полтавського району Полтавської області. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський голова є головною посадовою особою територіальної громади села. Відповідно до п.14 ч. 4 ст. 42 вищевказаного Закону сільський голова представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства. Під час виконання своїх повноважень, [PERSON] як сільський голова діяв не в особистих інтересах, а в інтересах територіальної громади та повинен був реагувати на заяви її представників. Звертають увагу суду на той факт, що авторами статті, яку оспорюють позивачі, вказані [PERSON], як голова сільської ради, депутатський корпус та члени виконавчого комітету [PERSON] сільської ради. Особисто він, як фізична особа, [PERSON], в цій статті не зазначений. Авторами поданої статті є близько 15 осіб, якими є депутати та члени виконкому. Фактично [PERSON] статтю не писав, але оскільки погоджувався з фактами викладеними в ній, підписався як посадова особа, голова громади. Щодо інформації, вказаної в статті, повідомляю, що 13.03.2017 р. до [PERSON] сільської ради надійшла заява бухгалтера сільської ради [PERSON] про неналежну поведінку [PERSON], який порушуючи культуру спілкування, проявляючи неповагу до інших, негативно виражався відносно особистих якостей [PERSON] та її професійної діяльності в сільській раді, ображав її нецензурними словами і висловлював погрози відносно інших членів колективу [PERSON] сільської ради. Некоректна поведінка [PERSON] також підтверджується заявами працівників [PERSON] сільської ради (діловода [PERSON], секретаря сільської ради [PERSON]. На підставі вище зазначених заяв, [PERSON] звернувся до Полтавського районного відділення поліції з метою їх перевірки, на що отримав відповідь про проведення профілактичної бесіди з [PERSON] для недопущення подібних випадків у майбутньому. Відносно позивачки [PERSON] до [PERSON] сільської ради надходили заяви мешканців с. Микільське з проханням звернутися до прокуратури Полтавського району по факту незаконної приватизації позивачкою земельної ділянки. В заяві вказувалися і інші порушення щодо неналежного утримання і користування колодязем загального користування. Розглянувши заяви жителів територіальної громади, проведено обстеження колодязя та винесено рішення [PERSON] сільської ради від 08.08.2017 р.. На час подачі до суду позовної заяви (16.05.2018 р.) [PERSON] та [PERSON], [PERSON] як сільським головою та [PERSON] сільською радою Полтавського району Полтавської області припинено повноваження в звязку з утворенням [PERSON] сільської ради Полтавського району Полтавської області як добровільного обєднання територіальних громад. Підсумовуючи вище викладене, вважають безпідставним залучення [PERSON] як відповідача по вищевказаній цивільній справі, так як він є неналежним відповідачем. В судовому засідання відповідач [PERSON] дав аналогічні пояснення що і відзиві на позов. Від представника відповідача редакції газети «Вісті» ПП «Вісті Плюс» в особі директора підприємства на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому прохають відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В своєму відзиві посилаються на те, що Спірна публікація - це відкритий лист, надісланий до редакції газети «Вісті» головою, низкою депутатів та членів виконкому [PERSON] сільської ради у відповідь на статтю «Чи знають народні обранці, для кого вони працюють?», опубліковану у №7 (8971) від 16.02.2018 року в газеті «Вісті» . Це видно також із тексту спірної публікації. Фактично, вона є оприлюдненням відповіді зазначених у листі осіб, які мають іншу оцінку діяльності [PERSON] сільської ради та її депутатів, зокрема і позивачів. Цей погляд не збігається із думкою автора попередньої публікації, а тому його оприлюднення вносить значний вклад у суспільну дискусію з питань належного виконання своїх обовязків [PERSON] сільською радою та причин, які перешкоджають її ефективній роботі. Діяльність зазначеного органу місцевого самоврядування є вкрай важливою для місцевої громади, а тому окреслене питання має значний суспільний інтерес. Отже, спірна публікація не просто є реалізацією права на відповідь. Вона є важливим вкладом у суспільну дискусію, спрямовану на покращення роботи [PERSON] сільської ради, а тому вона має великий суспільний інтерес. За таких умов будь-які обмеження права на свободу слова повинні тлумачитись дуже вузько. В спірній публікації поширено критичні висловлювання щодо позивачів, як публічних осіб - депутатів [PERSON] сільської ради. Це чітко видно із змісту зазначеної статті. В останньому абзаці пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначається: «... межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати». Зважаючи на це, позивачі, як публічні особи, повинні бути більш відкритими для критики і терпимими до неї. Щодо оціночних суджень 1)Обґрунтовуючи свій позов, [PERSON], [PERSON] фактично не погоджуються з оціночними судженнями, висловленими відповідачами і просять їх спростувати. Але, такі вимоги суперечать законодавству України та статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема, частини 1 та 2 статті ЗО Закону України «Про інформацію» передбачають, що: «1. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. 2. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості». Крім того, право на свободу висловлювання захищається і Європейською Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (зокрема, статтею 10 Конвенції). В своїх численних рішеннях Європейський Суд зазначав, що Конвенція захищає не лише зміст поширюваної інформації, але і її форму; наголошував на необхідності розрізняти факти та оціночні судження. Так, у справі «Українська прес-група проти України» Європейський Суд звернув увагу, зокрема, на такі принципи у сфері свободи вираження, яких повинні дотримуватись держави, які ратифікували Конвенцію: 40. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані (див. Oberschlick v. Austria (N 1), рішення від 23 травня 1991, Серія А, N 204, стор. 25, параграф 57). Журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних (див. рішення у справі Prager and Oberschlick v. Austria (N1), від 26 квітня 1995, Серія А, N 313, стор. 19, параграф 38). При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає"демократичного суспільства (див. рішення у справі Handyside v. the United Kingdom від 7 грудня 1976, Серія A, N24, стор. 23, параграф 49). 41. У своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оиіночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку. що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28,параграф 46). Із тексту позову видно, що позивачі не погоджуються з оцінкою їх особистих якостей, як членів представницького органу - сільської ради, та їх депутатської діяльності. Оцінка спірної інформації, поширеної відносно [PERSON] Питання законності приватизації земельної ділянки [PERSON] поширено в контексті того, чи має вона необхідний для діяльності депутата авторитет. Автори відкритого листа висловили сумніви щодо законності приватизації нею земельної ділянки, застосувавши таке оціночне висловлювання, як «прихватизація». Така позиція, як видно із публікації, повязана із тим, що, як зазначають автори, на земельній ділянці пані Деркач існує колодязь, яким користувалась не лише вона, але й сусіди. Отже, для висловлених сумнівів у законності приватизації земельної ділянки позивачки існує необхідне фактичне підґрунтя - це фактична наявність колодязя на земельній ділянці, яку позивачка приватизувала, та скарги сусідів до сільської ради, яким ускладнено користування колодязем після приватизації. Варто зазначити, що позивачка не заперечує наявність колодязя на землі, переданій їх у власність. Вона лише зазначає, що на колодязь немає технічної документації. Але відсутність документів на колодязь не означає, що колодязя фактично немає. Відтак, для того, що б висловити сумніви у тому, що позивачка законно отримала землю у власність, що вона може служити авторитетом для депутатів, існувала необхідна фактична основа. Що стосується оцінки законності дій позивачки під час приватизації земельної ділянки, то її можуть давати не тільки суди. Право висловлювати свою думку з цього приводу може будь-яка людина в силу гарантій, які дають стаття 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та стаття 34 Конституції України. Для зазначеної оцінки існує фактичне підґрунтя, про яке зазначено вище. Отже, зважаючи на те, що позивачка має статус публічної особи, підняті у статті питання мають суспільний інтерес і висловлені в ході дискусії з приводу ефективності виконання депутатами [PERSON] сільської ради своїх обовязків, поширена інформація є оціночними судженнями, які мають під собою необхідне фактичне підґрунтя, в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Оцінка спірної інформації, поширеної відносно [PERSON] Позивач просить визнати недостовірною та спростувати інформацію про його звільнення з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку. На підтвердження недостовірності цих відомостей він надав витяг із рішення суду про визнання протиправним та скасування рішення 16 сесії 7 скликання від 17 березня 2017 року «Про розгляд заяв працівників [PERSON] сільської ради» в частині звільнення депутата сільської ради [PERSON] від виконання обовязків голови постійної комісії сільської ради із соціального розвитку, спорту і культури. Проте, підстав для спростування зазначеної спірної інформації немає. Більше того, факт припинення виконання позивачем обовязків голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку не спростовується зазначеним рішенням суду, а підтверджується ним. Адже із цього судового документу видно, що позивач рішенням [PERSON] сільської ради був відсторонений від обовязків голови зазначеної постійної комісії, але рішенням суду фактично був поновлений на посаді. Сам факт поновлення на роботі не скасовує (і не спростовує) факту звільнення, яке йому передувало. Більше того, поновити на роботі можливо лише у випадку попереднього звільнення особи. Викладене означає, що вищезгадана спірна інформація має необхідне фактичне підґрунтя, є достовірною, а тому підстав для її спростування немає. Щодо визнання недостовірними відомостей про те, що, на думку авторів відкритого листа саме «завдяки» позивачеві [PERSON] та [PERSON] сільські ради на рік втратили можливість соціального розвитку та покращення надання послуг населенню, то необхідно зазначити, що ця інформація відноситься до оціночних суджень авторів. Така їх позиція обґрунтована тим, що позивач оскаржив в судовому порядку рішення про створення [PERSON] обєднаної територіальної громади, створеної, зокрема, на участі [PERSON] та [PERSON] сільських рад. Судові процеси загальмували можливість створення зазначеної ОТГ, що дало підстави авторам листа вважати, що обидві ці ради втратили можливості соціального розвитку та покращення надання послуг населенню. Факт ініціювання наведених судових процесів позивач не спростовує. Викладене свідчить про те, що авторами відкритого листа висловлено власну думку, оцінку ролі позивача у гальмуванні процесу створення обєднаної територіальної громади на базі [PERSON] та [PERSON] сільських рад. Спірне висловлювання має під собою необхідне фактичне підґрунтя, яке не спростовується позивачем. За таких обставин підстави для спростування цієї інформації відсутні. Таким чином, спірні висловлювання мають під собою необхідну фактичну основу, а тому поширена інформація є достовірною і не підлягає спростуванню. Відповідно, позов не підлягає задоволенню. Щодо звільнення від відповідальності Частина 2 статті 302 Цивільного кодексу України передбачає, що: «Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобовязана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування». Як видно із спірної публікації, її авторами є [PERSON] сільський голова, низка депутатів та членів виконкому [PERSON] сільської ради. Відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільський голова входить до системи місцевого самоврядування, а тому поширена ним інформація відноситься до інформації, отриманої з офіційних джерел. За таких умов редакція газети не зобовязана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності за неї у разі її спростування. Підстави для відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди. Позивачі не заявили вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди з редакції газети «Вісті». Тому ми не станемо надавати ґрунтовних заперечень з цього приводу, обмежившись лише загальними зауваженнями. По-перше, позов в цій частині необхідно відхилити, оскільки не підлягають задоволенню основні вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування спірної інформації, про що зазначалось вище. Крім того, позивач не надав доказів, що дії відповідачів були неправомірними, що опублікуванням спірної інформації була завдана шкода його честі, гідності та діловій репутації та не надав розрахунку суми компенсації, яку він просить стягнути. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивачами не надано доказів як наявності у них моральної шкоди, так і причинно- наслідкового звязку між зазначеною ними шкодою та опублікуванням спірної статті. Крім того, позивачем не обгрунтовано розмір відшкодування, яке він просить стягнути із відповідачів та не надано жодних доказів на його підтвердження. Крім того, оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], відсутні підстави і для відшкодування судових витрат. Суд з»ясувавши пояснення учасників , дослідивши письмові докази вважає позовні вимоги такими , що підлягають до часткового задоволення. Так судом встановлено , і даний факт визнається сторонами по справі, що 02.03.2018 року на сторінці 2 газети «Вісті», виданої редакцією приватного підприємства «Вісті Плюс» № 9 (8973) у статті під назвою- «Так хто ж насправді не працює?», розміщено текст такого змісту- «[PERSON] і як може голова комісії з питань законності, правопорядку та депутатської етики [PERSON] бути авторитетом серед депутатів, якщо сама порушивши закон, обдуривши сільську раду та своїх сусідів, «прихватизувала» земельну ділянку, на якій розташований колодязь загального користування. Доведені до відчаю сусіди звернулися до сільської ради з проханням повідомити у правоохоронні органи про свавілля депутата. Майже на кожній сесії депутат [PERSON] при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується. [PERSON] [PERSON] рішенням 16 сесії 7 скликання від 17.03.2017 р. був звільнений з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку та некоректне ставлення до працівників сільської ради та депутатів, і був попереджений Полтавським районним відділом поліції про недопущення подібних випадків. Також «завдяки» позовним заявам, поданих депутатом [PERSON] до Полтавського районного суду та до Харківського апеляційного суду стосовно прийняття [PERSON] сільською радою незаконного рішення про обєднання в [PERSON] обєднану територіальну громаду, [PERSON] та [PERSON] сільські ради на рік втратили можливість соціального розвитку та покращення надання послуг населенню. Майже на кожній сесії депутат [PERSON], як і депутат [PERSON], при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується». В кінці тексту зазначено, що авторами даної публікації є голова, депутатський корпус та члени виконавчого комітету [PERSON] сільської ради. На початку вказаної статті вказано , що ми , депутати, члени виконкому [PERSON] сільської ради та [PERSON] сільський голова, обурені публікацією в газеті «Вісті» від 16.02.2018 року «Чи знають народні обранці для кого вони працюють». І фактично публікація є відповіддю на Зазначена стаття від 02.03.2018 року надрукована згідно листа надісланого до редакції газети «Вісті» за підписом голови [PERSON] сільської ради [PERSON] та 12 депутатів сільської ради та членів виконкому. Даний лист надісланий до редакції супровідним листом [PERSON] сільської ради за підписом [PERSON] Так в статті надрукований текст такого змісту- «[PERSON] і як може голова комісії з питань законності, правопорядку та депутатської етики [PERSON] бути авторитетом серед депутатів, якщо сама порушивши закон, обдуривши сільську раду та своїх сусідів, «прихватизувала» земельну ділянку, на якій розташований колодязь загального користування. Доведені до відчаю сусіди звернулися до сільської ради з проханням повідомити у правоохоронні органи про свавілля депутата. Майже на кожній сесії депутат [PERSON] при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується». Так дійсно до відзиву на позов відповідачем [PERSON] додано копії заяв односельців депутата [PERSON] про вжиття мір реагування щодо останньої яка на їх думку користується колодязем загального користування в порушення чинного законодавства та їх прав на користування колодязем. Однак відсутнє будь яке рішення компетентного органу щодо встановлення зазначеного факту. Відсутність такого рішення в судовому засіданні підтвердив і сам відповідач [PERSON] Також не надано жодного доказу на підтвердження того факту , що при прийнятті рішень на сесіях сільської ради депутат [PERSON] утримувалась від голосування зокрема копій протоколів які складаються під час проведення сесій. Також в\~статті надрукований\~текст такого\~змісту- « [PERSON] [PERSON] рішенням 16 сесії 7 скликання від 17.03.2017 р. був звільнений з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку та некоректне ставлення до працівників сільської ради та депутатів, і був попереджений Полтавським районним відділом поліції про недопущення подібних випадків. Також «завдяки» позовним заявам, поданих депутатом [PERSON] до Полтавського районного суду та до Харківського апеляційного суду стосовно прийняття [PERSON] сільською радою незаконного рішення про обєднання в [PERSON] обєднану територіальну громаду, [PERSON] та [PERSON] сільські ради на рік втратили можливість соціального розвитку та покращення надання послуг населенню. Майже на кожній сесії депутат [PERSON], як і депутат [PERSON], при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується». Так судом встановлено, що дійсно депутат [PERSON] рішенням 16 сесії 7 скликання [PERSON] сільської ради від 17.03.2017 р. був звільнений з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури однак в дослідженій в судовому засідання справі за адміністративним позовом [PERSON] до [PERSON] сільської ради про скасування зазначеного рішення встановлено , що в резолютивній частині рішенні в п.2 зазначено «Звільнити депутата сільської ради [PERSON] від виконання обов»язків голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури» при цьому відсутнє посилання на те , що дане звільнення проведено за його неетичну поведінку та некоректне ставлення до працівників сільської ради та депутатів, і що він був попереджений Полтавським районним відділом поліції про недопущення подібних випадків. Також згідно відповіді Полтавського районного відділення поліції ВП ГУНП в Полтавській області від 21.03.2018 року, яка знаходиться в матеріалах справи за адміністративним позовом [PERSON] зазначено , що перевірку за заявами працівників [PERSON] сільської ради [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо вчинення на їх думку неправомірних дій депутатом сільської ради [PERSON] звернено оскільки вказані громадяни звернулись до відділення поліції із заявами про те, що вони не бажають продовження перевірки оскільки не мають претензій до [PERSON] Також суд враховує той факт, що [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом про його незаконне звільнення з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури 09.06.2017 року 12.06.2017 року відповідно було відкрито провадження по справі а рішення судом винесено 24.04.2018 року яким визнано протиправним та відповідно скасовано рішення про звільнення [PERSON] Тобто на час надрукування статті 02.03.2018 року відповідач [PERSON] як голова [PERSON] сільської ради достеменно знав про наявність вказаного позову в суді однак подав відповідного листа до редакції газети до встановлення факту законності чи незаконності прийнятого рішення про звільнення [PERSON] з посади. Також в тексті зазначено що [PERSON] зверненням до суду з позовами загальмував на рік об»єднання громад однак право кожного громадянина на звернення до суду закріплено Конституцією України а тому таке зазначення в тексті статті є зазіхання на обмеження права громадянина із зверненням до суду. Також не надано жодного доказу на підтвердження того факту , що при прийнятті рішень на сесіях сільської ради депутат [PERSON] утримувався від голосування зокрема копій протоколів які складаються під час проведення сесій. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] зазначили , що позивачів знають тривалий час з позитивної сторони в публікація в газеті «Вісті» від 02.03.2018 року їх дуже негативно вразила оскільки є недостовірною. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст.12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 1 та 2 ст. 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Таким чином, однією із основних обовязкових складових, без існування якої позов не може бути задоволено, виступає факт поширення інформації, яка стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача. Як вже було зазначено, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Учасниками справи не оспорюється, що позивачі були публічними особами, тому відкриті для суворої критики і пильного нагляду громадськості, й межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоровя, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Разом з тим, суд звертає увагу що, крім ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, у ст. 34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» розяснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. ч.4, 6, 7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. При цьому суд бере до уваги, що наведені у статті 42 Закону України « Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» підстави звільнення від відповідальності за публікацію недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права або являє собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації та правами журналіста, є вичерпними, а тому розширеному тлумаченню чи вільному редагуванню не підлягають. При цьому в зазначених випадках засоби масової інформації звільняються лише від обов'язку щодо відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру, то на засоби масової інформації може бути покладено обов»язок опублікувати спростування. Таким чином, з врахуванням вище зазначеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобовязання: визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] та [PERSON] інформацію, розміщену на сторінці 2 газети «Вісті», виданої редакцією приватного підприємства «Вісті Плюс» від 2 березня 2018 р. № 9 (8973) у статті під назвою- «Так хто ж насправді не працює?», а саме: «[PERSON] і як може голова комісії з питань законності, правопорядку та депутатської етики [PERSON] бути авторитетом серед депутатів, якщо сама порушивши закон, обдуривши сільську раду та своїх сусідів, «прихватизувала» земельну ділянку, на якій розташований колодязь загального користування. Доведені до відчаю сусіди звернулися до сільської ради з проханням повідомити у правоохоронні органи про свавілля депутата. Майже на кожній сесії депутат [PERSON] при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується. [PERSON] [PERSON] рішенням 16 сесії 7 скликання від 17.03.2017 р. був звільнений з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку та некоректне ставлення до працівників сільської ради та депутатів, і був попереджений Полтавським районним відділом поліції про недопущення подібних випадків. Також «завдяки» позовним заявам, поданих депутатом [PERSON] до Полтавського районного суду та до Харківського апеляційного суду стосовно прийняття [PERSON] сільською радою незаконного рішення про обєднання в [PERSON] обєднану територіальну громаду, [PERSON] та [PERSON] сільські ради на рік втратили можливість соціального розвитку та покращення надання послуг населенню. Майже на кожній сесії депутат [PERSON], як і депутат [PERSON], при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується». Також слід зобовязати редакцію газети «Вісті» приватного підприємства «Вісті Плюс» у той же спосіб , з дотриманням того ж шрифту, що і була поширена інформація, спростувати поширену у газеті «Вісті» від 2 березня 2018 року №9 (8973), у статті- «Так хто ж насправді не працює?» недостовірну інформацію надрукувавши на 2 сторінці газети інформацію про спростування даних надрукованих в зазначеній статті, а саме: «[PERSON] і як може голова комісії з питань законності, правопорядку та депутатської етики [PERSON] бути авторитетом серед депутатів, якщо сама порушивши закон, обдуривши сільську раду та своїх сусідів, «прихватизувала» земельну ділянку, на якій розташований колодязь загального користування. Доведені до відчаю сусіди звернулися до сільської ради з проханням повідомити у правоохоронні органи про свавілля депутата. Майже на кожній сесії депутат [PERSON] при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується. [PERSON] [PERSON] рішенням 16 сесії 7 скликання від 17.03.2017 р. був звільнений з посади голови постійної комісії із соціального розвитку, спорту і культури за неетичну поведінку та некоректне ставлення до працівників сільської ради та депутатів, і був попереджений Полтавським районним відділом поліції про недопущення подібних випадків. Також «завдяки» позовним заявам, поданих депутатом [PERSON] до Полтавського районного суду та до Харківського апеляційного суду стосовно прийняття [PERSON] сільською радою незаконного рішення про обєднання в [PERSON] обєднану територіальну громаду, [PERSON] та [PERSON] сільські ради на рік втратили можливість соціального розвитку та покращення надання послуг населенню. Майже на кожній сесії депутат [PERSON], як і депутат [PERSON], при прийнятті важливих рішень для життєдіяльності сільської ради утримується» підлягає до задоволення. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З врахуванням вище зазначеного, суд дійшов висновку про те, що позивачами не надано належних та допустимих доказів щодо завданої моральної шкоди відповідачем [PERSON] оскільки останній надсилав листа до редакції газети текст якого прохав розмістити за підписами також ще 12 депутатів та членів виконкому [PERSON] сільської ради які не були залучені позивачами до участі в справі. Також позивачами не надано до суду жодного доказу на підтвердження факту понесених ним моральних страждань у зв»язку за надрукуванням оскаржуваної публікації. Також суд вважає , що слід відмовити за безпідставністю в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до редакції газети «Вісті» приватного підприємства «Вісті Плюс» про відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу оскільки вказаним відповідачем надруковано оскаржувану статтю згідно офіційного листа надісланого на офіційному бланку, за підписом голови [PERSON] сільської ради та завіреного печаткою. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів пропорційно до задоволених вимог, згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 13, 15, 16, 23, 270, 277, 279, 280 ЦК України,

Outcome: partial