Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, в якому просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - виконаним та дійсним та визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 квітня 2013 року між нею та відповідачами, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в простій письмовій формі. Вказаний житловий будинок належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1998 року, виданого Мелітопольською райдержадміністрацією Запорізької області, та свідоцтва про право на спадщину, виданого Мелітопольською районною державною нотаріальною конторою Запорізької області від 12.04.2002 року за № 569. Згідно з довідкою № 2214 від 01.09.2018 року, вказаний житловий будинок зареєстровано: 5/6 частин (в спільній сумісній власності 5-х співвласників) за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1998 року, виданого Мелітопольською райдержадміністрацією Запорізької області; 1/6 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Мелітопольською районною державною нотаріальною конторою Запорізької області від 12.04.2002 року за р/№ 569. Фактично, ще з 2005 року вона проживє у вказаному житловому будинку із згоди співвласників. В 2013 році, відповідачі по справі запропонували їй купити у них житловий будинок. Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода ніде не реєструвалася. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу відповідачі 30 квітня 2013 року власноручно написали розписки про отримання від неї в загальній сумі 2 600 доларів США в рахунок продажу будинку за адресою: [ADDRESS] . Крім того відповідачі ще в 2005 році в присутності і за допомогою свідків вивезли власні речі із будинку. Згідно із розписками від 30.04.2013 року, вона з відповідачами повинні були разом прибути в травні 2014 року до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу. Однак, 20 лютого 2014 року територію АР Крим було тимчасово окуповано, а відповідачі телефоном повідомили, що наміру приїжджати в Україну не мають, що вони обміняли паспорт громадянина України на паспорт громадянина Росії, здавши при цьому український паспорт до відповідного паспортного відділу в АР Крим, та запропонували їй вирішувати всі питання самостійно. З того часу будь який зв`язок із відповідачами обірвався. Всі її неодноразові спроби знайти відповідачів виявлялись безрезультатними, номери їх телефонів стали недосяжні. З того часу відповідачі за адресою знаходження їх колишнього домоволодіння не з`являлись. Враховуючи наявність відповідних обставин, які значною мірою порушують її майнові права на вказаний будинок, яким вона до речі безперешкодно володіє та користується з 2005 року по даний час, вона змушена звернутися до суду з даним позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 18.03.2020 року за позовом відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судовий розгляд. Позивач в судове засідання не з`явилася, від її представника адвоката Гречко І.М. надійшла заява про розгляд справи без їх участі на задоволенні позову наполягають. Проти заочного розгляду справи не заперечують. Просила додати до матеріалів справи оригінали розписок, копії яких додані до позову в якості доказів. Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином та через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили. Відзив на позов та клопотання від відповідачів не надходили. Через неявку відповідачів у судове засідання, враховуючи письмову згоду позивача на заочний розгляд справи, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою відео-(звуко)-записувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 квітня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в простій письмовій формі, що підтверджується розписками від 30.04.2013 року (копії на а.с.12-16), оригінали яких досліджені судом та додані до матеріалів справи. Вказаний житловий будинок належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1998 року, виданого Мелітопольською райдержадміністрацією Запорізької області, та свідоцтва про право на спадщину, виданого Мелітопольською районною державною нотаріальною конторою Запорізької області від 12.04.2002 року за № 569 (а.с.29-30). Згідно з довідкою № 2214 від 01.09.2018 року, вказаний житловий будинок зареєстровано: 5/6 частин (в спільній сумісній власності 5-х співвласників) за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.12.1998 року, виданого Мелітопольською райдержадміністрацією Запорізької області; 1/6 частина за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Мелітопольською районною державною нотаріальною конторою Запорізької області від 12.04.2002 року за р/№ 569 (а.с.28). З 2005 року позивачка проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , за згодою співвласників. Нотаріально договір купівлі-продажу між сторонами не укладався. На підтвердження укладення договору купівлі-продажу відповідачі 30 квітня 2013 року власноручно написали розписки про отримання від позивачки в загальній сумі 2 600 доларів США в рахунок продажу будинку за адресою: [ADDRESS] . Також відповідачі ще в 2005 році в присутності і за допомогою свідків вивезли власні речі з будинку. Згідно розписок від 30.04.2013 року між позивачкою та відповідачами була досягнута домовленість про те, щоб у травні 2014 року прибути до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу. Проживаючи за вказаною адресою, позивачкою було укладено договір на постачання води, укладено декларацію з сімейним лікарем, де вказана вищезазначена адреса, постійно оплачуються комунальні послуги, сплата земельного податку. За її проханням, комунальні послуги сплачував також її чоловік (а.с.18-27). Позивачка зазначила, що після написання розписок, передачі ключів та деяких документів (технічний паспорт, довідка-характеристика від 17.04.2002 року № 736), а також вивезення речей із житлового будинку, відповідачі повідомили позивачку, що їдуть на постійне місце проживання до АР Крим і приїдуть на заплановану дату для оформлення документів у нотаріуса. Про вибуття відповідачів [PERSON] .. [PERSON] та [PERSON] до АР Крим підтверджується довідками Астраханської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області (а.с.39, 42-43) Однак, відповідачі не з`явилися у визначений домовленістю час до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу та, як зазначив позивач, їй повідомили телефоном, що не мають наміру приїжджати на не окуповану територію України та запропонували їй вирішувати всі питання, що пов`язані з будинком, самостійно. Отже, виходячи з викладеного, вбачається, що відповідачі фактично ухилилися від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та до сьогодні ухиляються від здійснення дій по нотаріальному посвідченню договору купівлі продажу житлового будинку за адресою : [ADDRESS] . Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210. 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Окремо Верховний суд вказує, що однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. З огляду на зазначене вище, суд вважає доведеним той факт, що сторонами виконані всі істотні умови договору, однак - відповідачі безповоротно ухилились від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та враховуючи їх перебування на окупованій території ними остаточно втрачені можливості нотаріально посвідчити даний договір. Дослідивши надані письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу житлового будинку від 30.04.2013 року сторони договору досягли усіх істотних умов договору, угода купівлі-продажу будинку фактично виконана сторонами в повному обсязі, жодна сторона не заявляла вимог про визнання укладеного договору недійсним з підстав недодержання нотаріальної форми договору. За таких обставин позовні вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. 02 квітня 2020 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-ІХ (далі - Закон № 540-ІХ). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину". На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved