Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-01 00:00:00

Позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Позов мотивований тим, що сторони з липня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 16.11.2004 року було розірвано. У лютому 2013 року сторони знову зареєстрували шлюб, який рішенням суду від 01.10.2014 року було розірвано. Від двох шлюбів у сторін народилося двоє дітей син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу діти проживають разом із матір'ю та перебувають на її утриманні, відповідач у їхньому вихованні участі не приймає. Починаючи з 2016 року син сторін [PERSON] навчається у Вінницькому коледжі Національного університету харчових технологій на платній основі. Загальна вартість освітньої за весь строк навчання становить 41026,00 грн. Оплату за навчання сина позивач здійснює самостійно, відповідач у даних витратах участі не бере і на сьогодні [PERSON] оплачено освітні послуги по договору за навчання на суму 18564 грн. Позивач працює у фізичної особи-підприємця [PERSON] за трудовим договором, розмір її заробітної плати за 2017 рік склав 34798,62 грн. Відповідач сплачує на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки усіх видів доходів та не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку. Зазначених аліментів вистачає виключно на часткове покриття основних життєвих потреб дітей. Оплачувати навчання сина позивачеві важко так-як будь-яких додаткових доходів не має, оскільки вона займається вихованням дітей. Відповідач проживає окремо, з дітьми зустрічається рідко та приймати участі у додаткових витратах на їх утримання не бажає. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь грошову суму в розмірі 9282,00 грн як половину фактичного покриття витрат понесених за оплату навчання сина, а також зобов'язати відповідача сплатити 1/2 суму, що підлягає оплаті за 2018, 2019 роки відповідно до умов договору №21-АМ про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою від 12.08.2016 року. 01.03.2018 року відповідач скористувавшись своїм правом відповідно до ст. 178 ЦПК України подав до суду відзив, в якому зазначив, що з дня розлучення з позивачем регулярно та вчасно сплачує аліменти на утримання їхніх неповнолітніх дітей, заборгованість у нього відсутня, а переплата станом на 20.02.2018 року складає 2758,78 грн. [PERSON] працює у ФОП [PERSON] та його дохід за період з березня 2017 року по січень 2018 року склав 36331,81 грн. Відповідач вказує, що навчання сину не є особливою обставиною у розумінні ст. 185 СК України. Крім того після, розірвання шлюбу між подружжям, усе майно, що перебувало у їх спільній власності перейшло у власність [PERSON] Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити в предявленому до нього позову. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказав, що в нього на даний час відсутні кошти на оплату додаткових витрат повязаних з навчанням сина, крім того зазначив, що проживає в орендованій квартирі, та утримує своїх батьків які являються пенсіонерами. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбу, який 16.11.2004 року було розірвано (на 2 а.с.). В подальшому 12.02.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області між сторонами знову зареєстровано шлюб який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2014 року було розірвано (на 7 а.с.). Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (на 3, 4 а.с.). Відповідно до договору про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною особою № 21-АМ від 12.08.2016 року син сторін [PERSON] навчається у Вінницькому коледжі НУХТ за денною формою навчання за ОКР молодший спеціаліст, за спеціальністю «Автомобільний транспорт», спеціалізація «Обслуговування та ремонт автомобілів і двигунів», навчання триває у період з 01.09.2016 року по 30.06.2020 рік. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 41026 грн з яких за 2016 рік 8840 грн, за 2017 рік 9724 грн, за 2018 рік 10696 грн, за 2019 рік 11766 грн (на 5 а.с.). Згідно наданих суду квитанцій: від 23.08.2016 року на суму 4420,00 грн, від 31.08.2017 року на суму 4862,00 грн, від 05.01.2018 року на суму 4862,00 грн, від 06.01.2017 року на суму 4420,00 грн вбачається, що [PERSON] оплатила навчання сина [PERSON] відповідно до договору № 21-АМ від 12.08.2016 року на загальну суму в розмірі 18564,00 грн (на 6 а.с.). Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.09.2014 року стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON], на утримання сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частки усіх видів доходів [PERSON], але не менше 30 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини даного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 03.06.2014 року (на 8-9 а.с.). Відповідач визначені судом аліменти сплачує вчасно та у встановленому розмірі, станом на 20.02.2018 року заборгованість по аліментам відсутня, переплата становить 2758,78 грн. Відповідно до довідки ФОП [PERSON] № ВГ 000000003 від 05.02.2018 року виданої [PERSON] про те, що за період з 01.01.2017 року по 31.01.2018 року вона отримала дохід від заробітної плати в розмірі 43228,10 грн (на 10 а.с.). Відповідач у свою чергу працює у ФОП [PERSON] та починаючи з березня 2017 року по січень 2018 року отримав заробітну плату у загальному розмірі 36331,81 грн. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обовязку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Передбачено, що аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Декларація прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991року №789-ХІІ) як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Вище вказаною Декларацією прав дитини, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Отже саме на стягнення аліментів покладно вимогу про забезпечення належногорівня розвитку дитини. Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, чи творчих нахилів, або у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. До особливих обставин, з якими законодавець пов'язує стягнення додаткових витрат на дитину відносяться ті обставини, що пов'язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом. Про те в супереч вимог ст. 81 ЦПК України позивач не надала доказів пронаявність обставин, з якими законодавець пов"язує можливість стягнення додаткових витрат : розвиток здібностей , хвороба чи каліцтво. Тому, саме по собі навчання дитини не може безумовно свідчити, що витрати, пов'язані з цим, викликані особливими обставинами. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК). Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту права, зокрема суд звертає увагу на збільшення розміру мінімального розміру аліментів, можливість вирішення спору шляхом збільшенням розміру стягуваних аліментів в разі зміни матеріального стану, змін законодавства ( ст. 192 СК України). У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінет Міністрів України. Таким чином, оскільки судом не встановлено інших осіб, які понесли судові витрати судовий збір компенсується за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed