Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

У серпні 2016 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивувало тим, що 01 грудня 2015 року в м. Києві з вини [PERSON] була скоєна дорожньо-транспортна пригода. У зв'язку з чим автомобіль Mitsubishi, державний номерний знак [NUMBER], отримав механічні пошкодження. При визначенні розміру завданої шкоди відповідно до вимог закону був залучений аварійний комісар та розмір завданих збитків власнику цього автомобіля становить 14 367,38 грн., що було виплачено потерпілому, тому МТСБ набуло право регресу до винної особи. У добровільному порядку відповідач збитки не відшкодував. Тому при зверненні до суду позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378 грн.. Просив стягнути з відповідача витрати в розмірі 14 367,38 грн. та судовий збір в розмірі 1378 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задоволити позов. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що в даному ДТП він не винний, а через свою необізнаність не міг захисти своїх прав. Після ДТП він також пропонував потерпілій особі відшкодувати завдані збитки, замовивши відповідні деталі. Вказаний розмір страхової виплати є завищеним, а дійсна шкода є в рази меншою. Просив суд враховувати, що він має на утримання трьох неповнолітніх дітей, йому встановлена інвалідність, тому не має коштів для оплати послуг експерта. Просив прийняти справедливе рішення та відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.80 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи встановлено, що 01 грудня 2015 року водій [PERSON] о 20 год. 30 хв. в м.Києві на перехресті вул. Велика Кільцева - вул. Вишгородська, керуючи автомобілем ВАЗ, державний номерний знак [NUMBER], проїхав на забороняючий сигнал світлофора та не надав дорогу автомобілю марки Mitsubishi, державний номерний знак [NUMBER], який рухався на дозволяючий сигнал світлофора, що призвело до пошкодження обох транспортних засобів. Своїми діями [PERSON] порушив п.8.7.3 е Правил дорожнього руху. За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що вина [PERSON] в ДТП, що сталась 01 грудня 2015 року підтверджена наданою постановою суду. Також суд враховує, що у постанові суду вказано, що [PERSON] у судовому засіданні свою вину визнав. Дана постанова не оскаржувалась. Належних та допустимих доказів на спростування відповідачем суду не подано, тому суд не бере до уваги пояснення відповідача щодо його невинуватості. 04 грудня 2015 року [PERSON] звернувсь до МТСБ України із заявою про настання страхового випадку. Згідно звіту № 12533 від 04 грудня 2016 року матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Mitsubishi, державний номерний знак [NUMBER], в результаті пошкодження при ДТП складала 14 367,38 грн. 25 лютого 2016 року до МТСБ України надійшла заява [PERSON] про відшкодування йому завданої шкоди особою, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність. [PERSON] було виплачено відповідно до наказу МТСБ України № 1589 від 02 березня 2016 року - 12 106,15 грн., платіжне доручення №1589рв від 02 березня 2016 року, та відповідно до наказу МТСБУ №3596 від 11 травня 2016 року - 2 261,23 грн., платіжне доручення №3596рв від 17 травня 2016 року. За ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 38 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01 липня 2004 року МТСБ України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб визначених у ст. 13.1 Закону. У ст. 1.6 вищевказаного Закону власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власники або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди, довіреності або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Таким чином суд вважає, що позивачем надано суду достатньо доказів, що підтверджують вимоги про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, а саме на виплату страхового відшкодування в розмірі 14 367,38 грн. Також суд оцінює критично доводи відповідача щодо завищення виплаченого страхового відшкодування, оскільки жодного доказу на підтвердження цим обставинам суду не надано. Щодо відсутності коштів для оплати послуг експерта також не можуть братись судом до уваги, оскільки справа розглядається судом з серпня 2016 року, за клопотанням відповідача неодноразово судом призначалась експертиза, але жодних оплат, навіть часткових, не надходило. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, тобто з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 13720 грн. підлягають задоволенню.

Outcome: approved