Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

У листопаді 2011 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи управління Держземагенства Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON], реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. Свої вимоги мотивував тим, що 15 липня 2009 року між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. 16 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Тобто за договорами була відчужена одна і таж земельна ділянка. При цьому відчуження здійснювалось на підставі оригіналів різних державних актів. В подальшому [PERSON] отримав новий державний акт на спірну земельну ділянку. Оскільки при укладенні другого договору купівлі-продажу предметом договору виступила земельна ділянка, яка належала йому, позивачу, тому договір від 16 липня 2009 року укладений з порушенням ст. 203 ЦК України та має бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 215 ЦПК України. Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого господарства площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, укладений 16 липня 2009 року між [PERSON] від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1973; скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, серія ЯД №772240 від 19 серпня 2009 року, виданий на ім'я [PERSON]. При розгляді справи [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], треті особи управління Держземагенства Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, на підставі укладеного 16 липня 2009 року між [PERSON] від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], та [PERSON]. При укладенні договору від 16 липня 2009 року були дотримані всі вимоги чинного на той час законодавства. Разом з тим, відчуження земельної ділянки на підставі договору від 15 липня 2009 року відбулось з порушеннями. Вказав, що [PERSON] не надав суду доказів отримання [PERSON] іншого державного акту та його реєстрацію. Рішенням суду від 14 січня 2011 року було встановлено певні факти, а саме те, що державний акт №322256 не є правовстановлюючим документом, будь-які відомості в управлінні щодо нього відсутні. Після укладення договору від 15 липня 2009 року [PERSON] його не реєстрував та не отримував державного акту на право власності. Також при укладенні договору від 15 липня 2009 року не отримувалась згода дружини [PERSON] - [PERSON] Просив суд визнати недійсним на підставі ст. 215 ЦПК України договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого господарства площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, укладений 15 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1037. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 листопада 2013 року дані позови об'єднані в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити дію, за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Так, у лютому 2013 року [PERSON] подав суду позов до [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити дію. Свої вимоги мотивував тим, що він, як власник земельної ділянки на підставі державного акту №322256, 15 липня 2009 року уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки з [PERSON] На підставі виданої ним довіреності [PERSON] уклав договір 16 липня 2009 року з [PERSON] на підставі державного акту №202170. Цей державний акт він не отримував та не уповноважував отримувати його будь-яких осіб, не передавав оригіналу державного акту №322256. Вказав, що довіреність на імя [PERSON] видав після тривалого його наполягання та тиску. Оскільки він як власник самостійно розпорядився належною йому земельною ділянкою, тому після 15 липня 2009 року [PERSON] фактично позбувся права на розпорядження спірною земельною ділянкою. Вказав, що договір від 16 липня 2009 року є недійсним, оскільки укладений внаслідок помилки. При укладенні останнього договору нотаріусом також не перевірено сімейного стану [PERSON], який на той час перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Через неправомірні дії відповідачів йому, як людині похилого віку, заподіяно моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого господарства площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, укладений 16 липня 2009 року між [PERSON] від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1973; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.; зобов'язати реєстраційну службу Києво-Святошинського управління юстиції внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно інформацію про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:05:005:0029, яке посвідчувалось державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯД№772240; зобов'язати реєстраційну службу Києво-Святошинського управління юстиції зареєстрованому в Державному реєстрі прав на нерухоме майно право власності за [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 3222482000:05:005:0029 на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2009 року; стягнути з відповідачів судові витрати. [PERSON], як третя особа, подав позов до [PERSON], [PERSON], Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності. Свої вимоги мотивував тим, що 15 липня 2009 року між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. У грудні 2012 року він звернувся до управління Держкомзему щодо проведення державної реєстрації права власності. Але отримав відмову. Згодом через зміни законодавства він звернувся до реєстраційної служби. Також отримав відмову. Оскільки він правомірного набув право власності на спірну земельну ділянку, але [PERSON] 19 серпня 2009 року отримав на своє ім'я державний акт на право власності на земельну ділянку, вважає своє право порушеним. Просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 липня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2009 року; витребувати земельну ділянку з володіння [PERSON]; зобов'язати [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 липня 2009 року передати [PERSON]; судові витрати покласти на відповідачів. При розгляді справ [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON], [PERSON], треті особи управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, на підставі укладеного 16 липня 2009 року між [PERSON] від імені та в інтересах якого діяв [PERSON], та [PERSON]. При укладенні договору від 16 липня 2009 року були дотримані всі вимоги чинного на той час законодавства. Разом з тим, відчуження земельної ділянки на підставі договору від 15 липня 2009 року відбулось з порушеннями. Вказав, що [PERSON] не надав суду доказів отримання [PERSON] іншого державного акту та його реєстрацію. Рішенням суду від 14 січня 2011 року було встановлено певні факти, а саме те, що державний акт №322256 не є правовстановлюючим документом, будь-які відомості в управлінні щодо нього відсутні. Після укладення договору від 15 липня 2009 року [PERSON] його не реєстрував та не отримував державного акту на право власності. Також при укладенні договору від 15 липня 2009 року не отримувалась згода дружини [PERSON] - [PERSON] Просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення особистого господарства площею 1,4782га, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029, яка розташована в адміністративних межах Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, укладений 15 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1037. У судовому засіданні представник [PERSON] свої позовні вимоги та позов [PERSON] підтримала. Проти позовів [PERSON] заперечувала. Просила суд задоволити позови [PERSON] та позов [PERSON] та відмовити в позовах [PERSON] У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] проти позовів [PERSON] та [PERSON] заперечували, підтримали вимоги за зустрічними позовами. Просили суд задоволити зустрічні позови [PERSON] та відмовити в задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні представники відповідача [PERSON] проти позовів [PERSON] та [PERSON] заперечували, підтримав вимоги за зустрічними позовами. Просив суд задоволити зустрічні позови [PERSON] та відмовити в задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] свої позовні вимоги та позови [PERSON] підтримав. Проти позовів [PERSON] заперечував. Просив суд задоволити позови [PERSON] та позов [PERSON] та відмовити в позовах [PERSON] У судовому засіданні представник управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області просив суд вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства. У судове засіданні представник реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та позову [PERSON], як третьої особи, слід відмовити, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а вимоги за позовом [PERSON] - задоволити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При розгляді справи судом встановлено, що 15 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,4782 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029. Договір посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №1037. У п. 1.4 договору вказано, що земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №322256, виданого Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 21 березня 2008 року, на підставі договору міни від 22 травня 2007 року №1-1197, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010832900248. 16 липня 2009 року між [PERSON], від імені якого на підставі довіреності діяв [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 1,4782 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада, кадастровий номер 3222482000:05:005:0029. Договір посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі №1973. У п. 3 договору вказано, що земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №202170, виданого Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі Київської області 21 березня 2008 року, на підставі договору міни від 22 травня 2007 року №1-1197, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі №010132900248. 19 серпня 2009 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки отримав на своє імя державний акт на право власності на земельну ділянку №772240. [PERSON] з 1986 року перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Гореницькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області. Із заяви від 22 травня 2007 року [PERSON] вбачається, що остання надала згоду своєму чоловіку продати, належну їм на праві спільної сумісної власності земельну ділянку площею 1,4782 га, яка знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Гореницька сільська рада. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст.ст. 656, 658 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. У постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України №5 від 07 лютого 2014 року вказано, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При розгляді справи сторонами визнавався факт належності на праві власності [PERSON] спірної земельної ділянки, набутої останнім у власність на підставі договору міни. Суду не подано доказів твердженням сторін, що право власності [PERSON] підтверджувалось певним державним актом, а інший акт підробний або не зареєстрований, не отримувався власником або уповноваженою особою. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що при укладенні договору 16 липня 2009 року продавець не мав права розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка є предметом виконаного зобов'язання, тобто договір укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України. Оскільки договір визнається судом недійсним, підлягає скасуванню державний акт, виданий на ім'я [PERSON] Тому позов [PERSON] суд задовольняє, позовні вимоги [PERSON] суд задовольняє частково. При укладенні договору купівлі-продажу від 15 липня 2009 року сторонами були погоджені та виконані істотні умови договору. Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] у судовому засіданні не довів, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні. Тому у задоволенні зустрічних позовів [PERSON] суд відмовляє. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. За ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У судовому засіданні позивачем [PERSON] не надано суду доказів вчинення оспорюваного правочину на підставі помилки, заподіяння моральної шкоди, тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Оскільки договір купівлі-продажу від 15 липня 2009 року укладений відповідно до вимоги чинного на час укладення законодавства, не визнавався судом недійсним, право власності до [PERSON] перейде після державної реєстрації, додаткового підтвердження судовим рішенням дійсності правочину та права власності не вимагається та невідповідає встановленим способам захисту прав. Також суд визнає, що позовні вимоги [PERSON] щодо витребування та зобов'язання [PERSON] вчинити дії передчасними, так як останній позов [PERSON] підтримав та не заперечував щодо визнання права власності на підставі договору від 15 липня 2009 року. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Таким чином норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. З огляду на те, що між сторонами триває спір щодо прав на земельну ділянку та правомірності укладених правочинів, право власності було зареєстровано за [PERSON], тому вимоги про зобов'язання реєстраційну службу вчинити дій по скасуванню реєстрації та здійсненні реєстрації права власності за [PERSON] є передчасними та відмовляє в їх задоволенні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що у задоволенні зустрічних позовів [PERSON] та позову [PERSON], як третьої особи, слід відмовити, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а вимоги за позовом [PERSON] - задоволити.

Outcome: dismissed