Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], та уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 29.09.2016 року просила встановити факт прийняття спадщину у вигляді 1/5 частини квартири [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]; визнати за нею право власності на 1/5 частини квартири [ADDRESS] після смерті батько [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що [INFO] помер її батько [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої ввійшло право власності на 1/5 частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На день смерті [PERSON] позивачка постійно проживала з ним у квартирі за вказаною адресою, заяви про відмову від прийняття спадщини не подавала, а тому вважається таким, що прийняла спадщину. Однак вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину, що залишилася після смерті [PERSON], оскільки не має документального підтвердження постійного проживання з батьком на день її смерті, у зв'язку з чим нотаріус повідомила заявника про неможливість видачі свідоцтва. При цьому позивач посилається те що, її батько, [PERSON], на день смерті був зареєстрований в квартирі [ADDRESS], що підтверджується його громадянським паспортом, однак КП ЖКС „Фонтанський" надав довідку №417 від 26.06.2014 року, з якої вбачається, що будь яких даних про реєстрації її батько відсутні, у зв'язку з знищенням архіву. Коли [INFO] її батько помер, позивачка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, що складалося з 1\\5 частки квартири [ADDRESS] - продовжувала мешкати в зазначеній квартирі, здійснювала ремонт квартири, оплачувала комунальні послуги, послуги з теплопостачання та електрозв'язку та ін., тобто фактично прийняла спадщину. У строки, встановлені законом, позивачка не звернулася до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, тому що вважала, що прийняла фактично спадщину. На даний час вона не може оформити спадщину, так як знищені дані в архіву про реєстрації покійного батько в спадковій квартирі та не визначені частки у праві власності, в зв'язку з чим позивач змушена звернутись до суду. У судове засідання не з'явилась позивачка, але її представник - [PERSON]. надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій також просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. До суду 29.09.2016 року [PERSON] та [PERSON] були надані заяви, згідно яких позовні вимоги визнали та вважають можливим їх задовольнити. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 17.10.1994 року, виданого УЖКГ виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.6). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], відомство ЗАГС м.Росток, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.13). [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], відомство ЗАГС м.Росток (а.с.75). Після смерті батьків відкрився спадок у вигляді 2\\5 частини квартири [ADDRESS]. У 1994 році квартира була приватизована згідно із Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду ". Згідно з розпорядженням від 17.10.1994 року [NUMBER] [PERSON] та членам її сім'ї, а саме - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], було видано свідоцтво про право власності на житло. 22.11.1994 року зазначена квартира була зареєстрована на праві приватної спільної сумісної власності в МБТІ (за № 111 пр - стр.42, реєстр 198) Відповідно до технічного паспорту за 1994р., зазначена квартира складається з однієї кімнати площею - 20,7 кв.м., кухні - 6,6 кв.м, коридору - 4,5 кв.м. Загальна площа квартири - 35,8 кв.м. Позивачка в позові зазначає, що у встановлений законом строк вона не звернулась до Шостої Одеської державної нотаріальної контри для оформлення права власності на спадкове майно. У матеріалах справи наявна відповідь Шостої Одеської державної нотаріальної контори, в якій зазначено, що позивачка має право звернутися до суду з питання продовження строку, достатнього для прийняття Вами спадщини. Зазначене підтверджується матеріалами спадкових справ №444/2014 від 23.09.2014 року до майна померлого [INFO] [PERSON] (а.с.34-73), №288/2014 від 17.06.2014 року до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.73-90), наданих суду на виконання ухвали від 09 березня 2016 року. Згідно зі ст.. 3,8 Закону України „Про приватизацію...", частки членів сім'ї в квартирі, яка передана їм в порядку приватизації в спільну сумісну власність є рівними. Через те, що в приватизації житла приймали участь всі члени родини - з 5 чоловік ідеальна частка кожного дорівнює 1/5 частини квартири. У відповідності до ч.1, 2 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Однак позивач не подала заяву про прийняття спадщини до майна її батько [PERSON], який помер [INFO], до нотаріальної контори у встановлений законом строк, що пов'язано з тим, що вважала, що прийняла спадщину, так як продовжувала мешкати в зазначеній квартирі, здійснювала ремонт квартири, оплачувала комунальні послуги, послуги з теплопостачання та електрозв'язку та ін., тобто фактично прийняла спадщину. З огляду на наведене, суд погоджується з доводами позивачки щодо того, що вона пропустила строк для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ії [PERSON], який помер [INFO], з поважної причини. Ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до абз. 2 п. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки батько помер у 1999 р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а на момент смерті разом із ним проживала позивачка - його донька, яка фактично прийняла спадщину після його смерті на підставі ст..549 ЦК УРСР 1963 р. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Аналогічні положення є в діючому Цивільному кодексі, зокрема, згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, спадкоємцями першої черги за законом після смерті батьків є [PERSON]. Згідно абзаців 1, 15, 16 п. 3.1. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. З урахуванням викладеного, суд вважає, що існують виключні обставини, які унеможливлюють реалізацію права на оформлення спадщини в позасудовому порядку, тому позовні заяви сторін підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити.

Outcome: approved