Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовною заявою до відповідача, якою, із урахуванням збільшення суми позовних вимог, просить стягнути з ПАТ «Банк Національний кредит» (код за ЄДРПОУ 20057663), що зареєстрований за адресою [ADDRESS] на користь [PERSON] [INFO] 257,93 гривень не сплаченої позивачу на час звільнення суми індексації заробітної плати; 16,94 грн. компенсації за час несплати позивачу заробітної плати із урахуванням індексу інфляції; 2455,80 грн. компенсації за невикористану позивачу додаткову відпустку за 2011 та 2014 роки; 38 934,40 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача по час винесення судом рішення тобто по 26.11.2014 року; спричинену позивачу протиправними діями відповідача моральну шкоду в сумі 5000,00 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що позивач, починаючи з 01.09.2011 року по 10.04.2014 року працювала у ПАТ «Банк Національний кредит», звідки була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Проте на день звільнення позивача відповідачем не була нарахована та виплачена [PERSON] компенсацію за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері, що виховує дитину без батька відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки», а саме за 2011 та 2014 роки, по десять днів у кожному році в сумі 2455,80 грн.. Окрім того зазначає, що починаючи з 01.12.2012 року за час роботи позивача у товаристві відповідачів першій не проводилось підвищення заробітної плати шляхом її індексації згідно відповідного Порядку, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року., тому вважає, що при звільненні відповідача їй повинні були заплатити суму індексації заробітної плати в розмірі 257,93 грн. та компенсації за втрату частини грошових коштів в розмірі 16,94 грн. відповідно до положень ст. 34 ЗУ « Про оплату праці» та встановленого постановою КМУ від 31.03.2003 року № 430 порядку проведення таких виплат. Вказує про те, що відповідно до положень ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи проводиться у день звільнення працівника, а в разі не вчинення таких дій відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КзПП України роботодавець повинен сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку. Вказує про те, що відповідно до довідки ПАТ «Банк Національний кредит» за № 08-39/292 середній заробіток позивача у товаристві відповідачів становив 169,28 гривень, із урахуванням розрахунків проведених відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджених постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. Вказує про те, що за приписами ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день його звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимог про розрахунки. Враховуючи викладене просить захистити її порушені права у спосіб визначений у прохальній частині позовної заяви. У судовому засіданні позивач повністю підтримала подану нею позовну заяву із викладених у ній підстав із урахуванням збільшення позовних вимог в частині належної до стягнення із відповідачів суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на час закінчення судового слідства. Також у судовому засіданні зазначала про те, що бухгалтерія відповідачів володіла відповідною інформацією про наявність у позивача права на щорічну додаткову відпустку тривалістю у 10 календарних днів, через що сума такої відпустки при звільненні їй була виплачена проте лише за 2012 та 2013 роки. Представник відповідача за довіреністю Літвінов О.В. щодо задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, про що також подав заперечення у письмовому вигляді, зазначав про те, що усі суми належні позивачу до виплати при її звільненні з товариства відповідачів були виплачені їй у день звільнення. Також зазначав про те, що позивач взагалі не мала права на надання їй щорічних додаткових відпусток як одинокій матері, оскільки остання не надала до бухгалтерії відповідних, передбачених діючим законодавством документів, які б підтверджували її право на таку відпустку, вказуючи про те, що вказівка у наказі про звільнення позивача з підприємства відповідачів про необхідність виплати їй при звільненні компенсації за невикористану додаткову відпустку у 2011 та 2012 роках взагалі була зроблена помилково. Окрім того зазначав, що індексація заробітної плати позивача на підприємстві дійсно не проводилась, оскільки за час праці останньої на підприємстві відповідачів індекс споживчих цін не перевищував відповідного порогу, при перевищенні якого таку індексацію необхідно проводити. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши їх поданими сторонами доказами суд приходить до наступних висновків та відповідних ним правовідносин. Так, згідно трудової книжки [PERSON], виданої 27.06.2002 року серії [NUMBER] , позивач 01.09.2011 року наказом № 309 від того числа була прийнята на посаду касира ПАТ «Банк Національний кредит», звідки після відповідного просування по службі, 10.04.2014 року на підставі наказу № 282-к від того ж числа була звільнена з посади заступника начальника відділення № 3 ПАТ «Банк Національний кредит» за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Згаданим наказом № 282-к від 10.04.2014 року про звільнення позивача Департаменту бухгалтерського обліку було доручено оплатити 20 календарних днів невикористаної позивачем додаткової відпустки як одинокій матері, що виховує дитину без батька відповідно до ст. 18 ЗУ «Про відпустки», а саме за 2012 та 2013 роки, по 10 днів невикористаної відпустки за кожен рік, що, відповідно до довідки про заробітну плату та утримання із заробітної плати за період з травня 2013 року по квітень 2014 року і було зроблено при звільненні позивача з товариства відповідачів. При цьому згідно вищевказаного наказу про звільнення позивача та згаданої довідки компенсація за невикористані в тому числі і додаткові відпустки за інші роки, а саме 2011 та 2014, позивачу при її звільненні не було нараховано та виплачено. Щодо вищевикладених обставин сторони у судовому засіданні не заперечували, при цьому представником відповідача у суді не було зазначено та не було надано відповідних доказів з приводу того, що вищезгаданий наказ у вказаній частині було скасовано. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як вбачається із наданого представником відповідача суду табелю обліку робочого часу позивача за березень та квітень 2014 року, позивач у товаристві відповідачів мала п'ятиденний робочий тиждень та у день звільнення тобто 10.04.3014 року працювала. За приписами ст. 19 ЗУ «Про відпустки» одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, визначених ст. 73 КЗпП України. У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено поняття одинокої матері, а саме одинока матері це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама, при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда. Окрім як фактичного визнання відповідачами статусу позивача як одинокої матері, що вбачається із вищезгаданого наказу про звільнення позивача, статус останньої як одинокої матері підтверджується також поданими позивачем дослідженими судом доказами, а саме свідоцтвом про народження дитини [PERSON] від 26.05.2004 року серії [NUMBER]; рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 10.05.2007 року про розірвання шлюбу між позивачем по справі та колишнім чоловіком останньої [PERSON]; довідкою з місця мешкання позивача від 06.11.2014 року наданого обслуговуючою організацією за вих. № 559 відповідно до якої позивача мешкає із дитиною сама; довідкою Херсонської гімназії № 3 Управління освіти Херсонської міської ради, згідно якої батько дитини [PERSON] участі у навчальному процесі дитини не приймає. Відповідно до ч.ч. 1, 9 ст. 10 ЗУ « Про відпустки» щорічна додаткова відпустка, передбачена статтею 7 та пунктами 1 і 2 частини першої статті 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Разом із тим, за приписами ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. Відповідно до частини 6, 7 вказаної статті у разі надання працівникові зазначених щорічних відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Щорічні відпустки повної тривалості до настання шестимісячного терміну безперервної роботи у перший рік роботи на даному підприємстві за бажанням працівника надаються: 1) жінкам - перед відпусткою у зв'язку з вагітністю та пологами або після неї, а також жінкам, які мають двох і більше дітей віком до 15 років або дитину-інваліда; 2) інвалідам; 3) особам віком до вісімнадцяти років; 4) чоловікам, дружини яких перебувають у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами; 5) особам, звільненим після проходження строкової військової або альтернативної (невійськової) служби, якщо після звільнення із служби вони були прийняті на роботу протягом трьох місяців, не враховуючи часу переїзду до місця проживання; 6) сумісникам - одночасно з відпусткою за основним місцем роботи; 7) працівникам, які успішно навчаються в навчальних закладах та бажають приєднати відпустку до часу складання іспитів, заліків, написання дипломних, курсових, лабораторних та інших робіт, передбачених навчальною програмою; 8) працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації; 9) працівникам, які мають путівку (курсівку) для санаторно-курортного (амбулаторно-курортного) лікування; 10) батькам-вихователям дитячих будинків сімейного типу; 11) в інших випадках, передбачених законодавством, колективним або трудовим договором. Таким чином, суд приходить до переконання про те, що позивач по справі мала право на додаткову відпустку тривалістю десять календарних днів лише у 2014 році, враховуючи при цьому, що у 2011 році остання на підприємстві пропрацювала менше півроку, тобто з вересня 2014 року а також те, що позивач не відносить до категорії осіб визначених ч. 7 ст. 10 ЗУ «Про відпустки». За приписами п.п. а, л ч. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки а також у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. За приписами п.п. 1, 2 ч. 2 вищезгаданого Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Таким чином, враховуючи, що позивач на підприємстві відповідачів у 2014 році працювала з грудня до квітня вказаного року, тобто до місяця у якому повинна була здійснюватися компенсація за невикористану додаткову відпустку, а також беручи до уваги те, що відповідно до дослідженої судом довідки про зарплату позивача на підприємстві відповідачів за період з січня по 10 квітня 2014 року включно склала загалом 10 965,71 грн. (3660,00 грн. + 3660,00 грн. + 3111,00 грн.+533,71 грн.), при цьому кількість робочих днів позивача на підприємстві за період з 01.01.2014 року по 10.04.2014 року становила 70 робочих днів. Таким чином середньоденний заробіток позивача на підприємстві відповідачів за період з 01.01.2014 року по 10.04.2014 року включно склав 10965,71 :70 дн. = 156,65 грн.. При цьому, враховуючи, що щорічна додаткова відпустка позивача на підприємстві відповідачів дорівнює 10 календарних днів, то сума, належна до сплати позивачу за таку відпустку за відпрацьований останньою період у 2014 році дорівнює 1566,50 грн. (156,65 грн. х 10 дн.), яку і належить стягнути з відповідачів по справі. Окрім того, відповідно до ч. 3 п. 2 розд. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 у всіх інших випадках, до яких відповідно відноситься і випадки невиплати працівникові усіх належних до сплати сум під час звільнення працівника з підприємства, збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Кількість робочих днів в останні два місяці роботи позивача на підприємстві відповідачів, які передували місяцю звільнення позивача з товариства, відповідно у лютому-березні 2014 року склала 41 робочий день, при цьому заробітна плата позивача за вказаний період відповідно до вищезгаданої довідки відповідачів склала 3660,00 грн. у лютому місяці та 3111,00 грн. у березні місяці 2014 року. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача у товаристві відповідачів за останні два місяці, що передували звільненню позивача склала (3660,00 грн. + 3111,00 грн.): 41 день = 165,14 грн./день. При цьому кількість робочих днів з часу, коли відповідача повинні були здійснити з позивачем повний розрахунок при звільненні, тобто з 10.04.2014 року включно по день винесення судового рішення, тобто включно по 26.11.2014 року загалом склала 162 робочих дні. За приписами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином відповідачам належить сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні останньої за період з 10.04.2014 року включно по 26.11.2014 року включно в сумі 26752,68 гривень (165,14 грн. середньоденного заробітку позивача у товаристві відповідачів за останні два місяців, що передували звільненню позивача помножені на кількість робочих днів у розглядуваному періоді, яка дорівнює 162 робочім дням). Таким чином позовні вимоги в частині стягнення із відповідачів належні позивачу при звільненні заборгованості із невикористаної додаткової відпустки за 2014 рік та середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок із позивачем при її звільненні підлягають задоволенню із урахуванням вище наведених судом розрахунків. Разом із тим, згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За приписами п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою КМ України, від 17.07.2003, № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. N 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. Разом із тим, враховуючи що за час праці позивача у товаристві відповідачів індекс споживчих цін перевищив поріг у 101% лише у місяць звільнення позивача з товариства відповідачів, тобто в квітні 2014 року, індексація заробітної плати позивача у такому випадку повинна була проводитися лише у травні 2014 року, тобто у наступному місяці, що слідує за місяцем в якому відбулося перевищення відповідного порогу, суд приходить до переконання про те, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідачів 257,93 грн. заробітної плати у вигляді індексації доходів позивача та врахування такої суми при розрахунку належного позивачу до виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку із позивачем при її звільненні задоволенню не підлягає. Окрім того, за приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказані норми застосовуються до зобов'язальних правовідносин, в яких відповідно до ст. 509 ЦК України сторонами виступають боржник і кредитор. При цьому розглядувані судом правовідносини не відносяться до зобов'язальних, тому суд приходить до переконання, що в частині позовних вимог щодо компенсації позивачу інфляційних витрат за час затримки розрахунку при її звільненні слід також відмовити. Окрім того, враховуючи встановлену судом протиправність дій відповідачів щодо несплати позивачу належних при її звільненні сум, беручи до уваги характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), що вбачається з показів позивача допитаної судом як свідка, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог в частині необхідності стягнення із відповідачів маральної шкоди розмір якої із урахуванням вищевикладених обставин суд оцінює в сумі 1000,00 гривень. Питання щодо розподілення судових витрат по справі суд вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, та

Outcome: partial