Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що він з відповідачем є батьками доньки [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рубіжанського міського суду від 25 серпня 2016 року шлюб між ними розірвано, а рішенням того ж суду від 18.08.2016 року з нього стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі однієї четвертої частини усіх видів заробітку до повноліття дитини. Після розірвання шлюбу донька залишилася бути зареєстрованою та проживати з відповідачем за адресою [ADDRESS] . Дочка періодично навідувалася до нього в [ADDRESS] , а з 03 жовтня 2019 року переїхала до мене на постійне місце проживання, позаяк не бажає мешкати із матір"ю, яка не приділяє їй належної уваги, кричить на неї. Колишня дружина проживає із співмешканцем, який також не налагодив контактів із дитиною, що й стало однією з причин переїзду доньки. Колишня дружина не має у власності житла, зі співмешканцем винаймаютиь квартиру. Вона немає відповідного доходу, який би забезпечив належні умови проживання, розвитку та навчання нашої дитини. Тому, просить визначити місце проживання дитини із батьком за адресою [ADDRESS] , зупинити стягнення з нього аліментів на користь колишньої дружини на утримання доньки, повернути дочці сплачені ним аліменти за період з жовтня 2019 року до лютого 2020 року включно, зобов"язати відповідачку надати повний звіт про витрачання сплачених за цей період аліментів, зобов"язати повернути дочці оригінал свідоцтва про її народження, золоті прикраси та диван, а також покласти на неї судові витрати. У підготовчому судовому засіданні позивач уточнив вимоги, підтримавши позовні вимоги щодо визначення місця проживання доньки разом із батьком та стягнення судових витрат. Відповідач у судове засідання не з"явився, через орган опіки та піклування надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов щодо визначення місця проживання доньки разом із батьком визнала повністю. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Рубіжанської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Надав заяву [PERSON] про визнання позову та висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з саме з батьком. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Ч.ч. 3,4 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, висновокоргану опіки та піклування, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони з 04 березня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рубіжанського міського суду від 25.08.2016 року розірвано (а.с.8). У період шлюбу в них народилася донька, - [PERSON] , [INFO] ( а. с. 11) Сторонами не оспорюється, що після розірвання шлюбу донька залишилася бути зареєстрованою та проживати з матір"ю за адресою [ADDRESS] . Позивач зареєстрований та мешкає за адресою [ADDRESS] ). Згідно Рішення Рубіжанського міського суду від 18.08.2016 року позивач є платником аліментів на утримання дитини в розмірі однієї четвертої частини усіх видів заробітку до повноліття дитини (ас 9-10). Згідно висновку органу опіки та піклування Рубіжанської міської ради № 165 від 18.02.2020 року встановлена можливість та доцільність визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] , а матір, - відповідачка у справі, проти цього не заперечувала (а.с.42). Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує наступні приписи законодавства. Згідно із ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 4 ст.29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом частин 4,5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості ; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини не має розлучатися зі своєю матір`ю. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Підсумовуючи наведене, захищаючи насамперед права та інтереси дитини, суд дійшов висновку, що слід визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] , вважаючи заслуговуючим на увагу висновок органу опіки та піклування. За наведених обставин, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, -підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved