Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Херсонської міської ради, третя особа: [PERSON], в якому просила: визнати існування фактичних шлюбних відносин та факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 2004 року по [INFO]; визнати право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] за нею, як на частку в спільній сумісній власності подружжя. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона проживала з [PERSON] однією сім'єю з 2004 року по день його смерті - [INFO], що визначалось веденням спільного господарства та пов'язаністю спільним побутом, наявністю взаємних прав та обов'язків подружжя Але вони не зверталися до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу. В період з 2004 року по 2005 рік вона проживала однією сім'єю з [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS]. Ця квартира належала матері померлого - [PERSON], за якою вони доглядали. З 11.10.2005 року після смерті [PERSON] вона з донькою - [PERSON] та [PERSON] переїхали проживати до її батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Після смерті батька у 2006 році вони сім'єю: вона, її донька та чоловік [PERSON] переїхали для проживання однією сім'єю в квартиру [ADDRESS], яка належала її матері - [PERSON] У 2009 році вона та її цивільний чоловік [PERSON] вирішили придбати будинок. Так як на будинок коштів не вистачало, вони їх позичили у знайомої [PERSON] Врешті, 02.11.2009 року її цивільний чоловік за їх спільні з ним кошти придбав за договором купівлі-продажу 81/100 частину житлового будинку [ADDRESS], де разом з нею та її донькою [PERSON] проживав до моменту своєї смерті. В період проживання у будинку вони з чоловіком та донькою робили за спільні кошти ремонт, замовили вбудовані меблі, оплачували комунальні послуги, взагалі проводили весь вільний час разом та святкували визначні дати. [INFO] [PERSON] помер. Його похованням займалася вона та [PERSON], яка була зареєстрована у спірному будинку з 10.06.2011 року, що свідчить про те, що [PERSON] вважав як її, так і її доньку своєю сім'єю. В серпні 2013 року до неї та її доньки в будинок за адресою: [ADDRESS] прийшла [PERSON], яка пред'явила договір купівлі-продажу зазначеного будинку від 26.09.2011 року, начебто укладений ще за життя між [PERSON] та [PERSON] на товарній біржі «Альтер-Его» та заочне рішення суду від 19.11.2012 року про визнання такого договору дійсним. Її донька [PERSON], як особа, що прописана та проживає у вищевказаному будинку у грудні 2013 року подала заяву про перегляд вищезазначеного заочного рішення. 26.12.2013 року його було скасовано, а через декілька засідань суду, ухвалою від 14.02.2014 року, позов [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним залишено без розгляду. Проте, [PERSON] відповідно до вказаного рішення від 19.11.2012 року вже зареєструвала своє право власності на будинок та виписала з нього [PERSON] Враховуючи, що будинок по [ADDRESS] придбаний під час взаємного проживання, фактичних шлюбних відносин та за її спільні кошти з [PERSON], то цю нерухомість слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку із чим вона має право на 1/2 його частину. У травні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], в якому просила: визнати недійсним договір дарування 81/100 частини будинку [ADDRESS] укладений 19.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маковецькою О.А. В обґрунтування позову посилалися на аналогічні обставини, про які зазначалися вище, проте додатково зазначила, що їй стало відомо про те, що спірний будинок згідно договору дарування від 19.02.2014 року належить вже не [PERSON], а [PERSON] Вважає, що договір дарування, укладений між вказаними особами крім того, що є нікчемним, є і фіктивним, так як фактично є договором купівлі-продажу, який [PERSON] уклала на момент, коли відчужуване майно вже їй не належало. Вона, позивачка, 20.04.2015 року звернулася до Реєстраційної служби Комсомольського РУЮ у м. Херсоні з вимогою скасувати державну реєстрацію права власності на будинок за [PERSON] Листом від 22.04.2015 року реєстраційна служба запропонувала їй звернутися до суду, оскільки лише за рішенням суду будуть внесені зміни до реєстру прав власності на нерухоме майно. Ухвалою суду від 22.05.2015 року вищезазначені позови були об'єднані в одне провадження. Крім того, ухвалою суду від 20.07.2015 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено Реєстраційну службу Комсомольського РУЮ у м. Херсоні. Після з'ясування судом факту проведення оскаржуваного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно саме нотаріусом під час посвідчення спірного договору, ухвалою суду від 23.11.2015 року до участі у справі в якості співвідповідача було залучено приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Маковецьку Олену Анатоліївну. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги збільшили, окрім заявлених вимог також просили суд: визнати недійсним запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав [PERSON] на 81/100 частини будинку [ADDRESS]; визнати за нею право власності на 1/2 частину 81/100 частин будинку [ADDRESS], яка належала [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 02.11.2009 року, як на частку в спільній сумісній власності подружжя. Уточнили, що правовими підставами для визнання договору недійсним є порушення ч. 1 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, пояснивши, що не ставлять питання про визнання оспорюваного договору фіктивним. Представник відповідача - Херсонської міської ради до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що у вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, вважав його таким, що не підлягає задоволенню. Пояснив, що численними судовими рішеннями було встановлено, що позивачка не має ніякого відношення до [PERSON] і не має права на його майно та спадщину, яка відкрилася після його смерті, і в цьому процесі не надала належних доказів проживання з померлим однією сім'єю та придбання за цей час спірного будинку на спільні кошти. [PERSON] є власником майна на підставі дійсного договору, тобто є добросовісним набувачем. Представник відповідача - приватного нотаріуса Маковецької О.А. в судовому засіданні позовні вимоги також не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Пояснила, що на момент укладення спірного договору дарування та його нотаріального посвідчення всі документи, що посвідчували право власності [PERSON] на 81/100 частину будинку були оформлені належним чином, у зв'язку із чим у нотаріуса не було підстав для відмови в проведенні нотаріальних дій. Також зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу [PERSON] спірної частини будинку, останній зазначав, що не знаходився у шлюбі та не проживав ні з ким однією сім'єю, що посвідчено нотаріусом. Представник третьої особи - [PERSON] вважала, що позовні вимоги є безпідставними. Пояснила, що вважає позивачку неналежним позивачем, оскільки нею не надано доказів порушення її прав. Позивачці вже неодноразово відмовляли у задоволенні її позовів, що заявлялися з аналогічних підстав. Крім того, [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Комсомольського РУЮ у м. Херсоні в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що при розгляді справи покладається на розсуд суду. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що ст.. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Відповідно до п. 20 постанови № 11 Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.03.2012 року. За життя [PERSON] було набуто право власності на 81/100 частину житлового будинку № 58 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 02.11.2009 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], а також витягом про реєстрацію права власності. Відповідно до п. 9 вказаного договору покупець ([PERSON]) стверджує, що купує частину житлового будинку за кошти, які належать йому на праві особистої приватної власності, які не є спільною сумісною власністю подружжя, так як він на момент укладення цього договору не перебуває у шлюбі та ні з ким не проживає однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, що підтверджується відповідною заявою. Як вбачається з наданої суду копії домової книги, за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON] (з 28.01.2011 року) та [PERSON] (з 10.06.2011 року). За наявними в матеріалах справи паспортними даними [PERSON] зареєстрована з 20.11.2006 року за адресою: [ADDRESS]. До матеріалів справи позивачкою долучена копія договору купівлі-продажу нерухомого майна № 7208 від 26.09.2011 року, укладеного на Херсонській товарній біржі «Альтер-Его». Згідно вказаного договору [PERSON] продав, а [PERSON] купила 81/100 частину житлового будинку № 58 з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 19.11.2012 року по справі № 2114/9359/12 було задоволено позов [PERSON], визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26.09.2011 року № 7208 на 81/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS], укладений на Херсонській товарній біржі «Альтер-Его» між [PERSON] та [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на 81/100 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS] На підставі вказаного рішення суду за [PERSON] було зареєстровано право власності на 81/100 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS], що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 26.12.2013 року заочне рішення від 19.11.2012 року по цивільній справі № 2114/9359/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності, було скасоване. Ухвалою Комсомольського районного суду м. Херсона від 11.02.2014 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності було залишено без розгляду. Проте, 19.02.2014 року 81/100 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по [ADDRESS] була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] без достатніх правових підстав, що підтверджено нотаріально посвідченим договором дарування. У зв'язку із вказаними обставинами представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до Реєстраційної служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні з заявою про скасування реєстрації права власності на частину спірного житлового будинку за [PERSON] 22.04.2015 року [PERSON] було відмовлено у скасуванні державної реєстрації права власності на частину спірного будинку та рекомендовано звернутися до суду, що підтверджується копією відповіді начальника реєстраційної служби Комсомольського РУЮ у м. Херсоні № 07.1-11/К-2-7. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивачки. [PERSON] вона знала з дитинства. Спочатку він та її мама товаришували, а потім їх відносини стали як у чоловіка та дружини. У 2004 році мама та [PERSON] поїхали до Києва, де займалися похованням його матері і продажем її квартири. Прожили у Києві вони близько року. Після їх повернення до м. Херсона вона, її мама та [PERSON] стали жити за адресою: [ADDRESS], у батька позивачки. Після смерті дідуся вони всі разом переїхали до матері позивачки, де стали жити вчотирьох: вона, мама, бабуся та [PERSON]. Пізніше її мама та [PERSON] вирішили придбати будинок для спільного проживання. У позивачки та [PERSON] на той час були певні заощадження, проте на придбання житла їх все одно не вистачало. У зв'язку із зазначеними обставинами вони позичили гроші у сусідки - [PERSON] і купили будинок по [ADDRESS]. Вона (свідок) була присутня при передачі грошей від [PERSON] Боргова розписка при позичці не складалася. Будинок для купівлі підбирала її бабуся, знаходила різні варіанти, а її мама та [PERSON] їх дивилися. Після придбання будинку по [ADDRESS] вона, її мати та [PERSON] туди переїхали. У будинку майже нічого з меблів та предметів ужитку не було, тому деякі речі їм дала мати позивачки. Крім того, вони почали проводити у будинку ремонтні роботи. Ремонт робив її рідний батько. Також вони придбали в будинок усю необхідну для життя техніку та замовили кухонні меблі з вбудованою кухонною технікою. Після школи вона вступила до університету. За навчання частко платив її рідний батько, а частково його оплачували мама та [PERSON]. Крім того, [PERSON] дарував їй подарунки та взагалі ставився як до рідної доньки. Всі свята вони відзначали разом, здебільшого у спірному будинку та у квартирі матері позивачки. Щодо долучених до матеріалів справи фото пояснила, що на фото на а.с. 29 зображені [PERSON], її мама, бабуся та дідусь. Фото зроблене, коли вони їздили на море. На фото (а.с. 30) також зображений відпочинок на морі - у с. Залізний Порт, а на а.с. 31 зображено як вони відзначали новий рік. На фото її мама, бабуся, [PERSON] та сусідка. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивачка є його колишньою дружиною. Вони розлучилися у 1997 році, але продовжують підтримувати дружні стосунки. У 2005 році на дні народження їх спільної доньки він познайомився з [PERSON]. В процесі спілкування він зрозумів, що [PERSON] є цивільним чоловіком позивачки. Після того, як був придбаний будинок по [ADDRESS] він робив у ньому ремонт. Матеріали для ремонту підбирали та купували його донька та колишня дружина. Кухонні меблі для вказаного будинку робив його сусід, якого він порекомендував позивачці. Крім того, свідок [PERSON] підтвердив факт того, що [PERSON] надавав грошові кошти для оплати навчання доньки позивачки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивачку, як свою сусідку. Вона (свідок) мешкає за адресою: [ADDRESS] вже 50 років. Їх відомо, що будинок [ADDRESS] придбав [PERSON], позивачка та її донька. Вони у ньому і мешкали. Після придбання будинку останні робили там ремонт, купували необхідні меблі та техніку. Вона вважала [PERSON], позивачку та її донькою сім'єю. Коли [PERSON] помер, то поминальні обіди позивачка також проводила у вказаному будинку. Свідок [PERSON] суду пояснив, що займається виготовленням меблів на замовлення. У 2011 році його знайомий [PERSON] попросив його зробити кухонні меблі на замовлення своїм знайомим. Він же познайомив його з замовником - [PERSON]. Вони домовилися про виготовлення меблів і [PERSON] дав йому завдаток. Пізніше решту вартості робіт оплачувала позивачка, яку [PERSON] представив йому як свою дружину. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є кумою позивачки та знайома з нею ще зі школи. Після того як [PERSON] припинила шлюбні відносини зі своїм офіційним чоловіком, приблизно через 1-2 роки вона познайомилася з [PERSON]. З 2004 року позивачка та [PERSON] стали жити разом у цивільному шлюбі. Спочатку вони мешкали у матері позивачки, а потім переїхали до м. Києва, де мешкала мати [PERSON]. Через деякий час після повернення з Києва вони придбали спільний будинок та почали жити у ньому. За чиї кошти був придбаний будинок їй не відомо. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю позивачки. Її донька познайомилася з [PERSON] в кафе, в якому вона (свідок) працювала. Вони почали зустрічатися, а з часом жити разом як чоловік та дружина. Спочатку вони жили разом у неї (свідка) вдома, а потім поїхали разом до м. Києва, оскільки мати [PERSON] захворіла. Потім вони повернулися до Херсона, де доглядали за батьком позивачки та жили разом із ним. Пізніше [PERSON] та її донька придбали будинок по [ADDRESS]. Вона (свідок) особисто давала доньці 5000 доларів США на придбання будинку, ще 3 000 доларів США її донька позичила у сусідки. Будинок було придбано за 32 000 доларів. Після його придбання донька та [PERSON] робили там ремонт, придбали меблі, відремонтували дах. Вона (свідок) на прохання доньки сплачувала комунальні послуги, що нараховувалися на вказаний будинок. Гроші на оплату послуг були спільними коштами її доньки та [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є співвласницею спірного будинку та мешкає у ньому з березня 2009 року. Наприкінці 2009 року 81/100 частину вказаного будинку придбав [PERSON] та став її сусідом. Коли вона до нього приходила, то він завжди був у будинку або один, або з донькою позивачки. Про [PERSON] він їй нічого не розповідав, а з нею вона познайомилася пізніше, коли [PERSON] госпіталізували. Через рік після смерті [PERSON] позивачка приходила прибирати, була вона не сама, а зі своїм чоловіком, з чоловіком вона була і на похоронах [PERSON]. Таким чином, на підтвердження факту проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу з [PERSON] позивачкою надано копії спільних з ним фотокарток, квитанції про оплату комунальних послуг у спірному будинку та пояснення допитаних в судовому засіданні свідків. Проте, надані фотографії не містять інформації щодо часу відображених на них подій та не вказують на поєднання зображених на них осіб спільним побутом. Квитанції про оплату [PERSON] комунальних послуг не є належним доказом факту проживання однією сім'єю [PERSON] та позивачки, на час придбання ним спірного майна, оскільки зроблені за ними проплати датовані 2012 роком та здійсненні вже після смерті [PERSON]. Окрім того, суд враховує, що [PERSON] проживала та була зареєстрована у спірному будинку, тому і сплачувала комунальні послуги. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо проживання позивачки та [PERSON] однією сім'єю не менш як з 2004 року та під час купівлі спірного будинку, суд ставить під сумнів, оскільки зазначені свідки є рідними позивачки (її донька та мати) та близькими до неї особами (кума, колишній чоловік) та можуть бути заінтересовані у позитивному для позивачки розгляді справи. Допитані ж в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт спільного проживання позивачки з [PERSON], проте вже на час придбання останнім спірного будинку. Разом з тим, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу необхідне [PERSON] для визнання за нею права власності на частину будинку, як на частку в спільній сумісній власності подружжя, що можливе лише у разі спільного проживання та фактичних шлюбних відносин саме на час укладення договору купівлі-продажу, що не підтвердилося в ході розгляду справи. Факт тривалого проживання [PERSON] з [PERSON] не знайшов свого підтвердження і при розгляді інших справ за її позовами, про що свідчить ухвала Апеляційного суду Херсонської області від 17.03.2015 року ( т. 1 а.с. 89). Крім того, рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 18.11.2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що: «додані до матеріалів цивільної справи стороною позивачів відомості щодо витрат на поховання [PERSON], суперечливі покази свідків та декілька фотознімків, не є належними доказами для встановлення факту проживання [PERSON] з померлим [PERSON], як членів сім'ї в розумінні ст. 3 СК України, з яких вбачалось би, що позивачі та померлий вважали себе родиною, піклувалися один про одного. Натомість надані докази підтверджують лише факт їх тривалого знайомства та спілкування…». Навпаки, покази вищезазначених свідків спростовуються заявою [PERSON] від 02.11.2009 року, яка була підписана ним до укладення вказаного договору та засвідчена приватним нотаріусом [PERSON] в присутності продавця будинку [PERSON] В цій заяві [PERSON] стверджує, що станом на 2.11.2009 року не перебуває у шлюбі та ні з ким не проживає однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, купує 81/100 частину будинку за кошти, які належать йому на праві особистої приватної власності, і які не є спільною сумісною власністю подружжя. Вказана заява також спростовує пояснення позивачки та свідків, що спірний будинок купувався [PERSON] за кошти, що належали йому особисто та кошти, що належали позивачці та були нею позичені. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень... При оцінці доказів суд надає перевагу саме нотаріально посвідченій заяві [PERSON], а не пояснення свідків, які не підтверджені ніякими іншими, належними та допустимими доказами. Таким чином, на підставі наявних у справі доказів, показів допитаних в судовому засіданні свідків, суд не може встановити факт сумісного проживання [PERSON] з позивачкою саме на момент придбання спірного будинку, у зв'язку із чим вказане майно не може бути визнано їх спільною сумісною власністю та, як наслідок, за позивачкою не може бути визнано право власності на його 1/2 частину. У зв'язку із вказаними обставинами позовні вимоги щодо визнання недійсними договору дарування та державної реєстрації прав на спірний будинок також не можуть бути задоволені, оскільки є похідними від вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на 1/2 частину 81/100 спірного будинку. При цьому суд враховує роз'яснення Верховного суду України, викладені у постанові № 9 від 06.11.2009 року, і той факт, що позивачка не є стороною спірного договору та судом не встановлено будь-якого порушення її прав. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed