Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором б/н від 11.12.2007 року в сумі 11 228,62 грн. мотивуючи тим, що згідно з умовами вказаного договору позивачем передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 07/11, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 3200,00 грн. Відповідач [PERSON] своїм особистим підписом в заяві підтвердила свою згоду на те, що вона попередньо була ознайомлена та погодилася з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були їй надані у письмовій формі, отримала повну інформацію про умови кредитування та підписана нею заява про отримання кредиту разом з запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між банком та відповідачем кредитний договір. При укладанні Договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з умовами Кредитного договору б/н від 11.12.2007 року Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Стаття 1054 ЦК України визначає поняття Кредитного договору як: за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Виходячи з даної норми закону - кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредиту є сплата відсотків. Отже основними вимогами банку за кредитним договором до боржника є повернення наданих кредитних коштів та отримання відсотків за їх користування, і ця умова є істотним фактором при наданні кредитних коштів, враховуючи що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів. Позивач зазначає, що він свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, однак позичальник в порушення вимог ст.ст. 525, 530, 629, 1054 ЦК України взяті на себе зобов'язання за договором належним чином до сьогодні не виконав, у зв'язку з чим, розмір простроченої заборгованості відповідача [PERSON] по кредиту перед ПАТ КБ "ПриватБанк» відповідно до детального розрахунку станом на 31.10.2015 р. складає 4818,64 грн. Згідно з ч.1,4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору і як вбачається з розрахунку заборгованості, порушення умов договору по поверненню кредитних коштів, сплати відсотків зі сторони відповідача, мало місце ще до настання дати сплати останніх щомісячних платежів. Згідно умов п.п 5.5.1, 5.5.2 Кредитного договору, при непогашенні кредиту в термін, встановлений п.п. 5.2, 5.3, 5.4 Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованості з простроченої суми кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.5.5.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Розрахунок відсотків за користування кредитом здійснюється з дати списання коштів з позичкового рахунка до майбутньої дати сплати відсотків, а також за період, що починаєшся з попередньої дати сплати відсотків по поточну дату сплати відсотків. Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з фактичної кількості днів у році. Відповідно до ст.ст. 629,525,612 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, датою 07/11 ( останній день строку дії карти) визначено кінцеву дату для здійснення Позичальником останнього щомісячного платежу по погашенню кредиту в розмірі та в строки, встановлені Тарифами при відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання своїх грошових зобов'язань за Кредитним договором б/н від 11.12.2007 року та припинення зобов'язань в цілому. Так, отримані Позичальником кредитні кошти до теперішнього часу Банку не повернуті, тим самим, враховуючи, що Кредитний договір б/н від 11.12.2007 року, не є розірваним, чи припиненим згідно до правових підстав визначених ст.ст. 599,651,654 ЦК України, відповідно до п.4.8 Кредитного договору відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, оскільки розрахунок заборгованості здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Стаття 256 ЦК України дає визначення позовної давність як: "строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу.» Згідно з умовами Кредитного договору б/н від 11.12.2007 року Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами Кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок Боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання Боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Виходячи з вищенаведеного, позивач вважає за необхідне захистити свої права в судовому порядку та стягнути з відповідача на користь Банку суму заборгованості по відсоткам нарахованим на прострочену заборгованість за кредитом за період відповідний загальному терміну позовної давності згідно ст. 257 ЦК України, з 31.10.2012 по 31.10.2015рр. за наступним розрахунком: від загального розміру заборгованості за відсотками на дату 31.10.2015р. віднімаємо розмір заборгованості за відсотками, які були нараховані до 31.10.2012 р, таким чином сума заборгованості по відсоткам за період з 31.10.2012 по 31.10.2015 рр. складає у розмірі 11228.62 грн. Представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечує та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, через повну його безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Також вона звернулася до суду із заявою про застосування строків позовної давності, мотивуючи наступним. Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 11.12.2007 року, її останній платіж по % склав 186,15 грн. 13.07.2009 р., а останній платіж суми за наданим кредитом склав 5,62 грн. 17.11.2009 року. Відповідач зазначає, що вона не здійснювала будь-яких дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обовязку, та переривання строку позовної давності. Проте позивач звернувся з позовними вимогами лише 18.11.2015 року, в порушення ст.ст. 253, 256, 266, 267 ЦК України. Крім того, відповідач зазначила, що позивач раніше вже звертався до Томаківського районного суду з позовною заявою від 09.07.2015 р. про стягнення з неї заборгованості за цим же кредитним договором, але із зазначенням іншої дати його укладення 02.07.2007 р. Томаківським районним судом було відмовлено у задоволенні вказаного позову. Після чого ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на рішення Томаківського районного суду від 19.08.2015 р. 20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палат з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалила апеляційну скаргу відхилити. На підтвердження викладених обставин відповідачем долучено до матеріалів справи копію рішення Томаківського районного суду від 19.08.2015 р. та копію ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015 р., якою рішення суду першої інстанції від 18.08.2015 р. залишено без змін. Відповідач просить відмовити у задоволенні вимог позивача. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши представника позивача та відповідача, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11.12.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, що складається із Заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою», копії яких додано позивачем до матеріалів справи. Копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809 є підтвердженням того факту, що 17.07.2009 року проведена заміна свідоцтва про державну реєстрацію на підставі зміни найменування юридичної особи, що також вбачається з витягу із Статуту (нова редакція) ПАТ КБ «Приватбанк», де зазначено, що закрите акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» змінило найменування на Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк», яке, в свою чергу, є правонаступником всіх прав та зобовязань ЗАТ КБ «ПриватБанк», що вбачається також зі Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року, виданої Національним банком України відповідачу по справі вбачається, що Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» має право здійснювати банківські послуги, визначені частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно з умовами вказаного договору позивачем передано відповідачу кредитну карту зі строком дії до 07/11, з встановленим початковим кредитним лімітом на суму 3200,00 грн. Із заяви позичальника від 11.12.2007 р. суд вбачає, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 1,9 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Згідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач повністю виконав свої зобов'язання, щодо надання відповідачу кредиту. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до розрахунку заборгованості, поданого позивачем за період з 31.10.2012 р. по 31.10.2015 р. за відповідачем перед позивачем існує заборгованість за кредитним договором б/н від 11.12.2007 р. у розмірі 11 228,62 грн., яка складається лише з відсотків нарахованих за вказаний період (без врахування залишку заборгованості за наданим кредитом (тілу кредиту). Відповідач не визнаючи даний позов, заперечуючи проти його задоволення, звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог. Відповідно до положень ст.ст. 256,257,267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня,коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до розяснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами /щомісячними платежами/, починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у такому випадку обчислюється по кожному простроченому платежу. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України (справа 6-103цс14, постанова від 24.09.2014 року) початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання і позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу Згідно ст. 252 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України. Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об'єктивно нічим не підтверджені. З долучених відповідачем до матеріалів справи копій рішень суду, суд вбачає, що позивач дійсно раніше вже звертався до Томаківського районного суду з позовною заявою від 09.07.2015 р. про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за цим же кредитним договором зі сплати основного боргу та штрафних санкцій, але із зазначенням дати його укладення 02.07.2007 р., а зараз звернувся з позовними вимогами про стягнення лише заборгованості за відсотками за період з 31.10.2012 р. по 31.10.2015 р. в сумі 11 228,62 грн., тобто в межах строків позовної давності, де зазначає дату укладення договору 11.12.2007 р. В зв'язку з чим, Томаківським районним судом було відмовлено у задоволенні попереднього позову. Після чого ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до апеляційного суду Дніпропетровської області з апеляційною скаргою на рішення Томаківського районного суду від 19.08.2015 р., яку було відхилено, а рішення Томаківського районного суду від 19.08.2015 р. залишено без змін, оскільки посилання ПАТ КБ «ПриватБанк в апеляційній скарзі на те, що строк позовної давності не закінчився безпідставні, що підтверджується копією ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015 р. Тобто судом встановлено, що договір, укладений між сторонами у справі, є одним і тим же, відповідач наполягає на тому, що вона укладала лише один договір від 11.12.2007 р. представник позивача не спростувала вищенаведене, а також стосовно відповідача вже було ухвалене рішення суду, стосовно одного й того ж предмета позову. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 вказаної статті передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином обставини позовних вимог не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed