Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач у грудні 2014 року звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання [PERSON] та її дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою №457 у будинку [ADDRESS]. Обґрунтовували свої позовні вимоги тим, що [PERSON] та її неповнолітні діти зареєстровані у вказаній квартирі, однак у ній не проживають з 2000 року, особистих речей відповідачі у квартирі не мають, витрат по утриманню квартири не несуть, тому позивач просять суд визнати відповідача та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку. Позивач у судове засідання не з'явилась, однак її представник подав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, просив позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Третя особа свого представника у судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є наймачем квартири [ADDRESS], що підтверджується ордером на жиле приміщення серії К №22, виданого виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів 12.01.1989 року на підставі рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 30.12.1988 року за №1283 (зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 19.01.1989 року за реєстровим №5-1193) та довідкою Форми №3 від 14.11.2014 року, яку видано КП «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» /а.с.11, 12/. Відповідно до довідки Форми №3 КП «Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва» від 14.11.2014 року у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] (1952 року народження, власник рахунку), [PERSON] (1978 року народження, син), [PERSON] (1982 року народження, син), [PERSON] (1977 року народження, колишня невістка), [PERSON] (2001 року народження, внук), [PERSON] (2006 року народження, внук) /а.с.12/. Відповідач та її неповнолітні діти у квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актами від 02.09.2011 року, 19.11.2014 року та 23.05.2014 року, які складено мешканцями будинку [ADDRESS] та завірено службовими особами ЖЕД №201 /а.с.15-17/. Речей особистого користування у квартирі немає, витрати по утриманню квартири відповідач [PERSON] не несе. Статтями 71, 72 ЖК УКраїни передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, переведення майна в інше жиле приміщення, виїзд в іншій населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк, тощо. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону частково, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити в частині вимог про визнання відповідача та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Стосовно вимог про зобов'язання зняти з реєстраційного обліку [PERSON] та її неповнолітних дітей суд вважає за необхідне відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» саме рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, а отже покладення такого обов'язку додатково законом не вимагається. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial