Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовними вимогами в яких вказав, що 04 січня 2014 року між позивачем та [PERSON] був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 42 000 гривень. У відповідності до умов позики, що зазначено в розписці [PERSON] отримав влітку 2013 року від [PERSON] грошові кошти у розмірі 42000 гривень й зобов'язується починаючи з лютого 2014 року, погашати вказану позику у розмірі 2000 гривень кожний місяць. Укладений договір позики грошових коштів між заявником та боржником, є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченого ст.ст. 207,1047 ЦК України, оскільки боржником 04 січня 2014 року було надано розписку підписану їм власноручно. Однак, [PERSON] відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов'язання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує звернення позивача щодо повернення суми позики, при цьому не виплатив ані копійки з суми боргу та всіма можливим способами ухиляється від виконання зобов'язань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обов'язок, порушивши строки повернення суми коштів передбачених ч.1 ст.1049 ЦК України. Крім того позивач просив суд стягнути з позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики. При таких обставинах з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму пені, розмір складає 1 084,62 грн. На підставі ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, сума процентів за договором складає 500.55 гривень. Позивач надав суду розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції, згідно якого сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 46 494 гривень. У зв'язку з чим, позивач просив суд стягнути на його користь суму боргу за договором в розмірі 42 0000 гривень, проценти за користування позикою, що складає грошову суму коштів у розмірі 1084, 52 грн., 3 відсотка річних у розмірі 500, 55 гривень, інфляційне збільшення суми боргу 46 494 гривень, а разом 48 079,07 гривень, витрати по сплаті судового збору у розмірі 480,80 гривень. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надавши пояснення суду, аналогічні в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, оголошенням у пресі. Не маючи відомостей про причину неявки відповідача, с|уд визнав можливим розгляд справи без його участі на підставі наявних матеріалів та доказів згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, тобто заочно. Вислухавши сторін по справі всесторонньо дослідивши та оцінивши матеріали справи, виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням порядку, встановленого законом і обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні їм правовідносини. 04 січня 2014 року між позивачем та [PERSON] був укладений письмовий договір позики, предметом якого було передання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 42 000 гривень. У відповідності до умов позики, що зазначено в розписці [PERSON] отримав влітку 2013 року від [PERSON] грошові кошти у розмірі 42000 гривень й зобов'язується починаючи з лютого 2014 року, погашати вказану позику у розмірі 2000 гривень кожний місяць. Укладений договір позики грошових коштів між заявником та боржником, є письмовим правочином, який відповідає формі передбаченого ст..ст. 207,1047 ЦК України, оскільки боржником 04 січня 2014 року було надано розписку підписану їм власноручно. Однак, [PERSON] відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов'язання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує звернення позивача щодо повернення суми позики, при цьому не виплатив ані копійки з суми боргу та всіма можливим способами ухиляється від виконання зобов'язань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обов'язок, порушивши строки повернення суми коштів передбачених ч.1 ст.1049 ЦК України. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно зі ст.ст.525, 530 ЦК України, зобов"язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Згідно ст.625 ЦК України передбачено, що боржник звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитору зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення застосовуються показники індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь із періодів індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Таким чином сума боргу з урахуванням індексом інфляції складає 46494 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення. Суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає доводи позивача є обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved