Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В обгрунтування своїх вимог вказує, що відповідно до Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою Серії [NUMBER] від 11.03.2002 року Львівській залізниці в межах Рожищенського району Волинської області надано земельну ділянку площею 51,04 га для обслуговування залізничного транспорту. 31.01.2006 року на підставі наказу №80 Міністерства транспорту та зв`язку Львівська державна залізниця змінила назву на Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця». Відповідно до оперативного наказу головного інженера регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» №133 від 16.09.2016 року проведено комісійне обстеження земельної ділянки залізниці на території Рожищенської міської ради, за адресою [ADDRESS] .Під час обстеження виявлено, що на даній земельній ділянці, яка належить залізниці згідно вищевказаного Державного акту на 314км 5 пк +62м від головної колії на відстані 34,50м неправомірно розміщена будівля літньої кухні, яка належить [PERSON] , розмірами 7,40м на 4,45м. На земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] знаходиться житловий будинок з надвірними господарськими спорудами, який належить на праві приватної власності відповідачу згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.11.1998 року [PERSON] .. Даний будинок переданий у приватну власність громадянину [PERSON] у листопаді 2000 року Дистанцією цивільних споруд на станції Ковель Львівської залізниці згідно акта прийому-передачі. 25.03.2004 року рішенням Виконавчого комітету Рожищенської міської ради вирішено дати дозвіл громадянину [PERSON] на будівництво літньої кухні по [ADDRESS] . Позивач також зазначає, що у 2004 році[PERSON] самовільно без будь-яких правових підстав розмістив будівлю літньої кухні на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Покликаючись на те, що жодних документів, які б надавали право [PERSON] розміщувати будівлю літньої кухні на території смуги відводу відповідачем не надано, тому просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання [PERSON] демонтувати будівлю літньої кухні за адресою: [ADDRESS] . Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає, що житловий будинок та господарські споруди, що розташовані за адресою [ADDRESS] належать на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Даний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 25 листопада 1998 року, виданим згідно з розпорядженням Ковельської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці № 252 від 25 листопада 1998 року «Про приватизацію квартир та будинків державного житлового фонду». Право власності на вказаний будинок було зареєстровано у книзі реєстрації 14 січня 1999 року за № 1560. Зазначає про те, що право користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить виключно відповідачу та жодним чином не порушує права позивача. Позивач заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що у позовній заяві позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували те, що літня кухня знаходиться в межах державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, що виданий залізниці. З акту обстеження земельної ділянки на яку посилається позивач вбачається лиш те, що ним було встановлено характеристики будівлі літньої кухні, що належить відповідачу. Також зазначає, що будівля літньої кухні була побудована на підставі дозволу виконавчого комітету Рожищенської міської ради від 25 березня 2004 року. Вважає, що у відповідача були правові підстави розпочати будівництво об`єкта нерухомого майна. Також звертає увагу на те, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Просить суд відмовити у задоволенні позову ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, повністю. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, суду надана заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги не визнає, в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно до ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. З матеріалів справи, зокрема Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою Серії [NUMBER] від 11.03.2002 року вбачається, що Львівській залізниці в межах Рожищенського району надано земельну ділянку площею 51,04 га для обслуговування залізничного транспорту на підставі рішення Рожищенської міської ради №21/4 від 07.03.2002 року. Встановлено також, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 25.11.1998 року, виданого згідно з розпорядженням Ковельської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці №252 від 25.11.1998 року «Про приватизацію квартир та будинків державного житлового фонду», [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] загальною площею 101,7 кв.м.. Останні 14.01.1999 року зареєстрували право власності на вищевказаний житловий будинок в реєстровій книзі за №1560. Судом встановлено, що 25.03.2004 року рішенням Виконавчого комітету Рожищенської міської ради № 55.3 вирішено дати дозвіл громадянину [PERSON] на будівництво літньої кухні по [ADDRESS] . З технічного паспорту на житловий будинок та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки від 20.09.2016 року, на території Рожищенської міської ради для ДТГО "Львівська залізниця» виготовлено Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Серії І-ВЛ №001965 від 11.03.2002 року на загальну площу 51,04 га. В ході обстеження встановлено, що на даній земельній ділянці знаходиться будівля літньої кухні гр. [PERSON] розмірами 7,40 м. на 4,45 м. Дана будівля знаходиться на 314 км 5 пк +62 м від головної колії на відстані 34.50 м.. З акту комісійного обстеження земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 17.09.2019 року вбачається, що відмова від права постійного користування земельною ділянкою орієнтовною площею 0,1182 га на території Рожищенської міської ради( [ADDRESS] , не вплине негативно на виробничу діяльність та подальший перспективний план розвитку залізниці, виконання державних замовлень, безпеки руху, виконання маневрових операцій, тощо, однак можлива після реєстрації права постійного користування земельної ділянки АТ «Укрзалізниця». З висновку експерта №8543 судової земельно-технічної експертизи, проведеної Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз вбачається, що земельна ділянка площею 0,1198 га, яка перебуває у користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є необхідною для обслуговування будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що в 2004 році [PERSON] розмістив будівлю літньої кухні на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, а також неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц (провадження № 61-663св18), від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 61-30914св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц (провадження № 61-13076св19), від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц (провадження № 61-40353св18). Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, позивач зобов`язаний був довести факт самочинності будівництва, порушення його права та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб як знесення. Разом з тим, позивач, пред`являючи позов не врахував, що знесення самочинного будівництва є краньою мірою і можливе лише за умови вжиття передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та не надала до суду доказів, які б підтверджували те, що неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами. Позивач не надав належних та допустимих доказів того, що проведення перебудови спірного нерухомого майна є неможливим, а отже того, що відповідач [PERSON] на час пред`явлення позову відмовлявся від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Крім того, з`ясовуючи необхідність у знесенні самочинного будівництва та наявність підстав для застосування такої крайньої міри, суд не знайшов причин для знесення самочинно збудованого об`єкта, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що відповідач намагається вирішити питання щодо дозвільної документації. Оскільки у задоволенні позовних вимог судом відмовлено повністю, судові витрати слід залишити за позивачем відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст.90, 125, 126, 152, 153, 211, 212 ЗК України, ст.ст.317, 373, 376, 386, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed