Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом і просить змінити причину звільнення її з роботи з ч.1 ст.38 на ч.3 ст.38 КЗпП України, стягнути з відповідача вихідну допомогу при звільнені в розмірі, визначеному ст.44 КЗпП України, але не менше тримісячного середнього заробітку, та 10000,00гр. в відшкодування моральної шкоди. Посилається в позові на те, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах, з 01 червня 2013 року займала посаду начальника відділу кадрів. Відповідно до п.4.1.15 розділу 4 «Оплата праці» Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Державного підприємства «УкрНДНЦ» на 2013-2015 роки, заробітна плата виплачується в робочі дні два рази на місяць: заробітну плату за першу половину місяця - 15-20 числа поточного місяця, заробітну плату за другу половину місяця - 30 числа поточного місяця - 5 числа наступного місяця. За першу половину місяця здійснювати виплату заробітної плати у розмірі 50% тарифної ставки (посадового окладу) працівника з розрахунку за фактично відпрацьований час». Починаючи з вересня 2014 року підприємство почало сплачувати заробітну плату із затримками та не в повному обсязі, частинами по 500,00 грн. - 700,00 грн. один раз на місяць, а потім ще з більшим проміжком часу. На момент звільнення її з роботи заборгованість по заробітній платі становила 15 331 грн. 62 коп. за 3 місяці. Звернення до керівника підприємства стосовно виплати заборгованої заробітної плати були безрезультатними. 06 квітня 2015 року вона подала заяву про звільнення з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме в зв»язку з невиконанням відповідачем законодавства про працю та проханням провести розрахунок відповідно до ст.ст. 44, 116 КЗпП України. 07 квітня 2015 року юридичним відділом підприємства в.о. генерального директора була подана службова записка щодо наявності у неї підстав для звільнення з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України. 08 квітня 2015 року відділом кадрів був підготовлений наказ про її звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України та виплату їй вихідної допомоги в порядку ст.44 КЗпП України, однак даний наказ не був підписаний керівником, а 09 квітня 2015 року вона була звільнена за ч.1 ст.38 КЗпП України та проведений розрахунок в порядку ст.116 КЗпП Українию. Вихідна допомога при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, визначена ст. 44 КЗпП України, їй виплачена не була. Протиправними діями відповідача їй була завдана моральна шкода. Зазначила, що внаслідок самостійно зміненої відповідачем підстави для її звільнення вона не могла звернутися до районного центру зайнятості та отримувати кошти по безробіттю. Не могла приділяти достатньої уваги дітям, їх вихованню та утриманню, яке вона здійснює самостійно, оскільки чоловік також не працює та займається пошуками роботи. Виходячи з цих обставин, просить задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив, що підприємство є госпрозрахунковим та виплачує заробітну плату своїм працівникам коштами, заробленими підприємством. Ситуацію з затримкою в виплаті заробітної плати пояснив погіршенням економічної ситуації в країні та зменшенням доходів підприємства. В зв»язку з цим підприємство у І кварталі 2015 року не отримало 1,5 млн. грн. бюджетних коштів, з яких 195 млн. мало бути спрямовано на виплату заробітної плати. Разом з тим підприємством вживаються всі можливі заходи для погашення заборгованості із заробітної плати. Так, у І кварталі 2015 р. було виплачено 762,6 тис. грн. заробітної плати, а у II кварталі - 1435,6 тис. грн. або 1,9 разів більше. Вважає, що затримки із виплатою заробітної плати виникли з незалежних від підприємства причин, а саме у зв'язку із змінами в законодавстві про стандартизацію, що призвело до скорочення обсягів діяльності підприємства та, відповідно, зменшення надходжень, за рахунок яких виплачувалася заробітна плата. Станом на момент звільнення позивача всі належні їй суми було виплачено. Виходячи з цього, вважає, що з вини підприємства позивачка не зазнавала і не могла зазнати моральних страждань, а тому просить у позові відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав позицію представника відповідача і також просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом встановлено, що позивачка перебувала в трудових відносинах з Державним підприємством «УкрНДНЦ», з 01 червня 2013 року наказом № 121-к переведена на посаду начальника відділу кадрів. Судом встановлено і не заперечується представником відповідача, з вересня 2014 року заробітна плата на підприєстві виплачувалася з затримками, а з січня 2015 року не виплачувалася взагалі. Дані обставини підтверджуються також розрахунковим листком за квітень 2015 року, в якому зазначено, що борг підприємства по заробітній платі перед позивачкою на початок місяця становить 7 704 грн. 99 коп. /а.с. 6 - 7; 10/ 06 квітня 2015 року позивачкою була подана заява про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та вимогою провести розрахунок відповідно до ст.ст. 44, 116 КЗпП України. Порушення підприємством законодавства про працю щодо позивачки було підтверджено службовою запискою юридичного відділу підприємства. 08 квітня 2015 року відділом кадрів був підготовлений наказ про звільнення позивачки за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги згідно ст. 44 КЗпП відповідно, який не був підписаний керівником підприємства, яким була накладена резолюція про звільнення позивачки за ч.1 ст.38 КЗпП України. Наказом № 77-к від 08 квітня 2015 року позивачка була звільнена з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України. /а.с. 11 - 14; 16 - 19 / Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено і не запеерчується сторонами, дана вимога закону відповідачем не виконувалася. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України в справах № 6-120цс від 31.10.2012 року та 6-цс13 від 22.05.2013 року, які, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковими для всіх судів України. Згідно з даними постановами для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність причини такого порушення та його істотність. Виходячи з викладеного вище, звільнення позивачки з підстав, які суперечать змісту поданої нею заяви, суд вважає дії відповідача при зміні підстав звільнення її з роботи незаконним. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Виходячи з викладеного вище, суд вважає обгрунтованими вимоги позивачки в частині зміни підстав її звільнення з роботи та стягнення з відповідача вихідної допомоги в порядку, визнаечному ст.44 КЗпП України. З довідки ДП»Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 03.09.2015 року вбачається, що за два повні місяці перд звільненням позивачці було нараховано 9 694, 69гр. зробітної плати. Тобто, середньомісячний заробіток, розрахований відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, складає 4 847, 35 гр. Таким чином, до стягнення з відповідача належить 14 542, 05гр. вихідної допомоги / 4 847, 35 х3 = 14 542, 05 /. Відшкодування працівнику моральної шкоди в зв"язку з порушенням його трудових прав врегульовано ст.237-1 КЗпП України. Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року / з наступним змінами/ Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/ під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У п. 13 даної постанови роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Виходячи з викладеного вище, обґрунтування моральної шкоди з боку позивачки, обставин її завдання та вини відповідача в порушенні її трудових прав, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки в відшкодування моральної шкоди 500,00 грн. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в судовому засіданні, виходячи з наступного. Так, представник відповідача в судовому засіданні не спростовував порушення законодавства про працю щодо позивачки в частині строків виплати заробітної плати. З точки зору закону за наявності факту порушень законодавства про працю працівник має підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору у визначений ним строк з отриманням вихідної допомоги. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Таким чином, труднощі підприємства та інші причини, приведені представником відповідача в обгрунтування поважності причин затримки та невиплати заробітної плати, не можуть судом прийняті до уваги. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий зір»/ діючого в редакції на момент виникнення спірних парвовідносин/ позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин від сплати судового збору звільняються. В ч.3 ст.6 даного Закону зазначено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Виходячи з цього, звільнення позивачки від сплати судового збору при зверненні до суду, з відповідача на користь держави підлягає стягненню, виходячи з характеру вимог позивачки, 487, 20 гр. удового збору / 243, 60 + 243, 60 = 487, 20/.

Outcome: partial