Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус КМНО Літвінова Т.В., приватний нотаріус КМНО Скляр О.С., Друга Камянець-Подільська державна нотаріальна контора про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності правочинів. Позовні вимоги мотивує тим, що з 1978 року він, разом зі своєю матір'ю [PERSON], проживав в квартирі [ADDRESS]. 23 січня 2009 року він уклав фіктивний шлюб з [PERSON], який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року визнано недійсним. 17 липня 2012 року його матір та [PERSON] взяли участь у приватизації в рівних частках вказаної кватири. На даний час слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП України в м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 42015101040000008 від 25 грудня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шляхом обману часткою спірної квартири, де позивач є потерпілим. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2007 року [PERSON] визнано недієздатною, опікуном над нею та її майном призначено [PERSON], а 28 травня 2008 року [PERSON] поступила на повне державне забезпечення в Комунальний психіатричний заклад Мілівецького психоневрологічного інтернату Головного управління праці та соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації. Відповідно до розпорядження Дніпровської РДА у м. Києві від 06 липня 2012 року № 291, опікуну недієздатної [PERSON] - [PERSON] надано дозвіл на приватизацію спірної кватири з тим, щоб 1/3 частка квартири належала [PERSON] 17 липня 2012 року Дніпровською РДА у м. Києві видано свідоцтво про право власності серії [NUMBER] про те, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. 17 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до органу опіки та піклування Дніпровської РДА у м. Києві із заявою про надання дозволу на продаж вказаної квартири. Згідно протоколу засідання опікунської ради Дніпровської РДА у м. Києві від 18 грудня 213 року № 14 розгляд заяви відкладено. 21 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування 1/3 частки вказаної квартири, а 17 вересня 2015 року укладено договір дарування за яким його мати начебто подарувала [PERSON] свою 1/3 частку квартири, даний договір приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В. і зареєстровано в реєстрі за № 185. Однак, в дійсності [PERSON] договір дарування не укладала, оскільки через тяжке психічне захворювання безперервно знаходилася в Комунальному психіатричному закладі Мілівецького психоневрологічного інтернату Головного управління праці та соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації з 28 травня 2008 року. При укладанні договору дарування його матір'ю приватному нотаріусу Літвіновій Т.В. представилася не його матір, а зовсім інша жінка, крім того, у копії паспорта громадянина України, виданого на ім'я [PERSON], не міститься підпису останньої в зв'язку з її недієздатністю, а в копії паспорту, що міститься у приватного нотаріуса, міститься фотографія жінки, що йому не знайома та є підпис від імені [PERSON] 21 вересня 2015 року укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] отриману в дар від недієздатної [PERSON] 1/3 частину вказаної вище квартири. Таким чином, [PERSON] 21 вересня 2015 року набув право власності на 1/3 частини квартири і став власником її 2/3 частин. [INFO] [PERSON] померла і позивач подав до Другої Каменець-Подільської державної нотаріальної контори заяву від 05 серпня 2016 року про прийняття спадщини після померлої матері, про що заведено спадкову справу. Таким чином, позивач є законним спадкоємцем першої черги, однак, в зв'язку з тим, що 1/3 частина спірної квартири незаконно відчужена, він не може успадкувати це майно. В договорах дарування по 1/3 частки квартири, укладені між [PERSON] та [PERSON] від 17 вересня 2015 року та між [PERSON] та [PERSON] від 21 вересня 2015 року є посилання на висновки про вартість майна, складені 16 вересня 2015 року та 11 вересня 2015 відповідно. Фактичним замовником виготовлення звіту ТОВ «Схід-А Експрес» від 16 вересня 2015 року про незалежну оцінку майна та звіту ТОВ «»Акр-Консалт» від 11 вересня 2015 року про оцінку майна є [PERSON], яка використала ці звіти як необхідні документи для укладання договорів дарування. Ці обставини вказують на те, що [PERSON] діяла з метою незаконного, без дозволу органу опіки та піклування, відчуження нерухомого майна недієздатної особи. Тобто, [PERSON], яка заздалегідь отримала два висновки про вартість майна, послідовно уклала і договори дарування, які спрямовані на порушення конституційного права недієздатної [PERSON] на власність і об'єднані однією протиправно метою - незаконно відчужити її майно на користь [PERSON] так, щоб останній набув формальні ознаки добросовісного набувача. Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 вересня 2015 року № 44021068, приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В., як державним реєстратором, було прийнято рішення від 17 вересня 2015 року, індексний номер 24509692 про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; на підставі зазначеного рішення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис від 17 вересня 2015 року номер 11213253 про проведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS]; підстава виникнення права власності - договір дарування від 17 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В. і зареєстрований за номером 1852. Згідно інформаційної довідки № 11395215 від 24 липня 2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис від 21 вересня 2015 року № 11260234 про право приватної власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS], підстава виникнення права власності - договір дарування 1/3 частини квартири від 21 вересня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. і зареєстрований за № 2829, підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24604259 від 21 вересня 2015 року. В зв'язку з викладеним та належним способом захисту своїх цивільних прав, позивач змушений звернутися до суду з вимогами про визнання недійсними зазначених договорів дарування, а також застосувати наслідки недійсності цих правочинів. В грудні 2018 року позивач подав заяву про зміну предмету позову в якій просив встановити нікчемність договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який укладений 17 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 185; встановити нікчемність договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який укладений 21 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 2829; застосувати наслідки недійсності зазначених договорів: скасувати рішення від 17 вересня 2015 року, індексний номер 24509629 приватного нотаріуса КМНО Літвінової Т.В. про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на 1/3 частини квартири [ADDRESS]; скасувати запис від 17 вересня 2015 року, номер 11213253 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS]; скасувати рішення від 21 вересня 2015 року, індексний номер 24604259 приватного ноті руса КМНО Скляр О.С. про держану реєстрацію права приватної власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на 1/3 частини квартири [ADDRESS]; скасувати запис від 21 вересня 2015 року номер 11260234 у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену держану реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. В листопаді 2018 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що позовні вимоги [PERSON] не визнаються виходячи з наступного. Так, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року встановлена нікчемність договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладеного 17 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], таким чином, позивач взагалі не мав права звертатися до суду з позовом про недійсність правочину, оскільки недійсність цього правочину в силу нікчемності встановлена рішенням в іншому судовому провадженні. Крім того, даним рішенням скасоване право власності на спірне майно відповідачів [PERSON] та [PERSON] шляхом скасування рішень та записів у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень. Тобто, задоволені вимоги стосовно застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, ідентичні вимогам, заявленим у справі, що розглядається, а саме скасовано рішення від 17 вересня 2015 року, індексний номер 24509692 приватного нотаріуса КМНО Літвінової Т.В. про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS], скасований запис від 17 вересня 2015 року номер 11213253 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS], скасоване рішення від 21 вересня 2015 року, індексний номер 24604259 приватного нотаріуса КМНО Скляр О.С. про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS], скасований запис від 21 вересня 2015 року номер 11260234 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про поведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Рішення набрало законної сили та встановлені ним обставини не потребують доказуванню. Право позивача, як спадкоємця незаконно відчуженого майна, повністю відновлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року у справі № 755/8168/17, тобто позивач заявив позов при відсутності предмету спору. В грудні 2018 року позивач подав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що він не зловживає своїми процесуальними правами, оскільки в іншому позовному провадженні ним заявлені інші позовні вимоги та вимоги були подані з інших підстав, а саме з тієї підстав, що є нікчемним правочином договір дарування частини квартири від 17 вересня 2015 року, який укладено недієздатною [PERSON] на користь свого опікуна. Таким чином, подається позов до тих самих відповідачів, але з іншим предметом і з інших підстав. Крім того, на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року не може бути скасовано запис від 21 вересня 2015 року номер 11260234 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 20 березня 2019 року поновлено судовий розгляд у справі. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримують, просять їх задовольнити, встановити нікчемність договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який укладений 17 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 185; встановити нікчемність договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який укладений 21 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 2829; застосувати наслідки недійсності зазначених договорів: скасувати рішення від 17 вересня 2015 року, індексний номер 24509629 приватного нотаріуса КМНО Літвінової Т.В. про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на 1/3 частини квартири [ADDRESS]; скасувати запис від 17 вересня 2015 року, номер 11213253 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS]; скасувати рішення від 21 вересня 2015 року, індексний номер 24604259 приватного ноті руса КМНО Скляр О.С. про держану реєстрацію права приватної власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на 1/3 частини квартири [ADDRESS]; скасувати запис від 21 вересня 2015 року номер 11260234 у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену держану реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Треті особи: приватні нотаріуси КМНО Літвінова Т.В. та Скляр О.С. в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи - Другої Камянець-Подільської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява з проханням розглянути справу у відсутності перед станика, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду (а.с. 198). Суд, вислухавши позивача та його представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] народився [INFO], батьками записані: батько - [PERSON], мати - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 18). Згідно копії свідоцтва про право власності, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 17 липня 2012 року, квартира [ADDRESS] дійсно належала на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON] в рівних долях (т. 1 а.с. 33). Довідкою форми 3, виданої ЖРЕО № 415 встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (дружина), [PERSON] (власник), [PERSON] (мати, вибула 22 травня 2008 року в інтернат). (т. 1, а.с. 19). Рішенням Дніпровського районного суду від. 11 листопада 2016 року визнано недійсним у зв'язку з фіктивністю зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] шлюб, укладений у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 23 січня 2009 року, актовий запис № 35 (т. 1 а.с.20-25). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року залишено в силі (т. 1 а.с. 26-32). Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна КВ-2014 № 47126 від 20 січня 2014 року, 1/3 частинка квартири [ADDRESS] на праві власності зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською РДА у м. Києві 17 липня 2012 року, розпорядження № 75-1006, зареєстрованого КП «КМБТІ та РПВ на ОНМ» 16 серпня 2012 року за реєстровим № 2145 в реєстровій книзі д.1175-21 та внесена до Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 37). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2007 року заяву [PERSON] про визнання особи недієздатною та призначення опікуна задоволено, визнано недієздатною [PERSON] та призначено опікуном над нею та її майном [PERSON] (т. 1 а.с. 46). Довідкою № 164 від 05 червня 2012 року Комунального психіатричного закладу «Мілівецький психоневрологічний інтернат», [PERSON] поступила в будинок-інтернат на повне державне забезпечення 25 травня 2008 року з м. Києва, на даний час вона проживає і зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 47). Витягом з розпорядження Дніпровської РДА у м. Києві № 201 від 06 липня 2012 року надано дозвіл [PERSON] опікуну недієздатної [PERSON] на приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS], де 1/3 частина цієї квартири буде належати недієздатній особі (т. 1 а.с. 49). 17 грудня 2013 року [PERSON] звернулася до Органу опіки та піклування Дніпровської РДА у м. Києві із заявою про дозвіл на продаж квартири [ADDRESS], де 1/3 частина належить [PERSON] за умови одночасного придбання квартири за адресою: [ADDRESS], де їй буде належати 1/3 частина квартири (т. 1 а.с. 54). Витягом з протоколу засідання Опікунської ради Дніпровської РДА у м. Києві від 18 грудня 2013 року № 14, розгляд зазначеної вище заяви [PERSON] відкладено в зв'язку з поданням неповного пакету документів, а саме відсутні Витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що продається та купується, відсутня інформація про об'єкти нерухомого майна з інформацією щодо відсутності обтяжень, а також в довідці від 13 грудня 2013 року відсутня реєстрація та номер квартири (т. 1 а.с. 55). 17 вересня 2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) укладено договір дарування, відповідно до змісту якого дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла у дар 1/3 частку в праві власності на кватиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка має наступний опис: загальна площа 58,57 кв.м. 1/3 частина квартири, що дарується, належить дарувальнику на праві приватної, спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER], виданого Дніпровською РДА у м. Києві 17 липня 2012 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В., договір підписано сторонами у її присутності, особи громадян, які підписали договір встановлені, їх дієздатність та належність [PERSON] відчужуваної 1/3 частини кватир перевірено, зареєстровано в реєстрі за № 185 (т. 1 а.с. 62-63). Звітом про незалежну оцінку майна від 16 вересня 2013 року, складеного ТОВ «Схід-П Експерт», оціночна вартість об'єкта оцінки, а саме 1/3 частини кватири [ADDRESS] становить 99 268,00 грн. (т. 1 а.с. 64-66). Звітом про оцінку майна № RS18-150911-074, складеного ТОВ АКР-Консалт» 11 вересня 2015 року, ринкова вартість 1/3 частини кватири [ADDRESS] становить, без ПДВ 99 858,00 грн. (т. 1 а.с. 79-80). 21 вересня 2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровуваний) укладено договір дарування 1/3 частини кватири згідно якого дарувальник передає безоплатно у власність обдаровуваного, а обдаровуваний приймає як дарунок 1/3 частку квартири під [ADDRESS]. 1/3 частка квартири, що дарується, належить дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В. 17 вересня 2015 року за реєстровим № 185. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Скляр О.С. та зареєстровано в реєстрі за № 2829 (т. 1 а.с. 81-84). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 86). 05 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до компетентних органів із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його матері [PERSON] (т. 1 а.с. 87). Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. У силу ст. 237, ч. 3 ст. 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. За змістом ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Позивач посилається на ту обставину, що при укладенні договору купівлі-продажу від 17 вересня 2015 року [PERSON] була недієздатною, а тому не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення зазначеного правочину. Відповідно до ст. 58 ЦК України, опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, чи фізичними особами, які визнані недієздатними. За змістом ст. 64 ЦК України, опікуном або піклувальником не може бути фізична особа: 1)яка позбавлена батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; 2)поведінка та інтереси якої суперечать інтересам фізичної особи, яка потребує опіки або піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 67 ЦК України, опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням. Опікун вчиняє правочини від імені та в інтересах підопічного. Опікун зобов'язаний вживати заходів щодо інтересу захисту цивільних прав та інтересів підопічного. За змістом ч. 1 ст. 68 ЦК України, опікун, його дружина, чоловік та близькі родичі (батьки, діти, брати, сестри) не можуть укладати з підопічними договорів, крім передання майна підопічному у власність за договором дарування або у безоплатне користування за договором позички. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 71 ЦК України, опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування (ч. 2 ст. 71 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу) є нікчемним. Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, яким порушує публічний порядок, є нікчемним. Пленум Верховного суду України в постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що [PERSON] не укладала жодних договорів дарування з [PERSON], інших показань, які суд би міг покласти в основу судового рішення та які б мали істотне значення для вирішення справи не надав. В судовому засіданні знайшла підтвердження обставина, що договір дарування від 17 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], був спрямований на порушення прав і конституційних свобод [PERSON] та на незаконне заволодіння [PERSON] майном [PERSON], а саме 1/3 частини квартири [ADDRESS], оскільки на дату укладення вказаного правочину [PERSON] була визнана судом недієздатною, [PERSON] була призначена опікуном [PERSON], вказаний договір був вчинений без згоди на його укладення органу опіки та піклування Дніпровської РДА у м. Києві. Крім того, в матеріалах справи наявна ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року, якою зобов'язано приватного нотаріуса КМНО Літвінову Т.В. надати прокурору, слідчим тимчасовий доступ до матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], яким посвідчено дарування від [PERSON] [PERSON] 1/3 частини зазначеної квартири та можливість вилучення у цього ж нотаріуса оригіналів матеріалів нотаріальної справи щодо укладення договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар зазначену частину квартири 17 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 57-58). Вказану ухвалу суду суд приймає в якості належного доказу того, що [PERSON] мала намір порушити публічний порядок вчинення правочину та незаконно заволодіти майном недієздатної [PERSON] Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення нікчемності договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом КМНО Літвіновою Т.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 185 є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Суд зазначає, що умови та порядок здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно встановлені нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» № 1952-VI від 01 липня 2004. Відповідно до ч. 1 ст. 3 зазначеного Закону України, загальними засадами державної реєстрації прав є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію (абз. 5 ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень»). Частиною 2 ст. 26 вищевказаного Закону України передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Пункт 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26 жовтня 2011 № 1141, визначає, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі суду рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже враховуючи те, що судом встановлено нікчемність договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], слід вирішити питання скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а тому підлягає скасуванню рішення від 17 вересня 2015 року, індексний номер 24509629 приватного нотаріуса КМНО Літвінової Т.В. про державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) на 1/3 частини квартири [ADDRESS] та скасуванню запису від 17 вересня 2015 року, номер 11213253 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Що стосується позовної вимоги позивача щодо встановлення нікчемності договору дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS], який укладений між [PERSON] та [PERSON] та застосування до нього наслідків недійсності, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога не підлягає до задоволення, оскільки, перевіряючи спосіб захисту обраний позивачем, суд приходить до висновку, що стороною позивача не надано будь-якого об'єктивного і переконливого доказу, того, що вказаний договір дарування укладений з порушенням норм чинного законодавства та до нього може бути застосовано наслідки його недійсності. Згідно з вимогами ст.ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткову доведеність обставин позову, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial