Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просять визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Вимоги мотивовані тим, що позивачі є співвласниками житлової квартири [ADDRESS] . Так, [PERSON] та [PERSON] мають у власності по 1/6 частці вказаної квартири на підставі свідоцтва [NUMBER] про право приватної власності на квартиру від 28 грудня 1998 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації міської ради від 17 грудня 1998 року №158р. [PERSON] , володіє 1/6 часткою вказаної житлової квартири па підставі свідоцтва [NUMBER] про право приватної власності на квартиру від 28 грудня 1998 року, виданого на підставі розпорядження органу приватизації міської ради від 17 грудня 1998 року №158р. та ще 1/6 часткою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, після померлого [INFO] [PERSON] . Співвласниками даної квартири на підставі свідоцтва про право приватної власності на квартиру від 28 грудня 1998 року також є [PERSON] та [PERSON] (родина позивача [PERSON] ). Фактично у цій квартирі проживає позивач [PERSON] , його неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] та позивач [PERSON] . Таким чином, з 1998 року позивачі безперервно володіють вказаним житловим приміщенням - фактично в ньому проживають, підтримують у належному санітарно- технічному стані, сплачують платежі за комунальні послуги. На даний час, коли виникла потреба отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, постало питання про те, що за вказаною адресою зареєстрована, але фактично не проживає вже понад два роки відповідач [PERSON] , [INFO] . Згода на реєстрацію відповідача була надана позивачем [PERSON] на прохання відповідача, оскільки на той час вони проживали однією родиною. Але в літку 2017 року відповідач сама, за власною волею та без примусу полишила приміщення квартири, і з того часу, проживає за іншими, невідомими їм адресами, квартирою за місцем реєстрації взагалі не користується. Рішенням суду від 11 березня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Так як місце проживання відповідача та контактні дані їм не відомі, у позасудовому порядку вони позбавлені можливості зняти її з реєстрації в зв`язку з чим змушені звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою від 09 жовтня 2019 року даний позов прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивачі [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Не заперечували щодо заочного розгляду справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку, причини неявки не повідомив. Відповідач повторно не з`явилася в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у порядку п.4 ч.8 та ч.12 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, відзив не подала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в адресованій суду заяві позивач не заперечував. Заслухавши пояснення позивачів, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Зазжначене підтверджується: свідоцтвом [NUMBER] про право приватної власності на квартиру, яке видане 28 грудня 1998 року реєстраційний №158 р.; свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 05 червня 2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності, сформованим 05 червня 2013 року (а.с. 13,14,15). З домової книги та довідки Знам`янського РС УДМС в Кіровоградській області від 10 жовтня 2019 року наданої на запит суду вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , поміж іних з 26 жовтня 2005 зареєстрована [PERSON] , [INFO] Також за вказаною адресою зареєстрований позивач [PERSON] , та неповнолітня [PERSON] , [INFO] (а.с.16-17, 32, 59-60). З рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 березня 2019 року, вбачається що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 17 липня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя мають дочку [PERSON] , [INFO] . Цим рішенням шлюб між ними розірвано (а.с. 19). Зі складених 23.08.2018 року, 10 квітня 2019 року та 18 вересня 2019 року актів вбачається, що [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , але за місцем реєстрації не проживає з літа 2017 року, коли залишила сім`ю та поїхала за межі України. Її речі в квартирі відсутні, фактичне її місце проживання на даний час не відоме (а.с. 20,21,22). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , кожен окремо пояснили, що вони є сусідами, відповідач у належній позивачам квартирі за адресою: [ADDRESS] , не проживає з літа 2017 року, її речі у квартирі відсутні. Де наразі вона проживає їм не відомо, перешкод у користуванні квартирою їй ніхто не чинив, вона сама залишила місце реєстрації. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що позивачі є власниками житлової квартири [ADDRESS] . У цій квартирі зареєстровано відповідача [PERSON] , яка раніше перебувала в зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON] . Згіднозі зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згіднозі ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але з літа 2017 року за місцем реєстрації не проживає, її особисті речі в квартирі відсутні. Інші ознаки, що вказують на фактичне проживання відповідача за цією адресою, не виявлені. Позивачі не здійснювали відповідачу перешкод у користуванні житловим приміщенням. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено, відповідних угод між сторонами не укладалося. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.Враховуючи, що позивачі є власниками квартири в якій зареєстрована відповідач, остання понад один рік без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації, домовленостей між власниками та відповідачем щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час її відсутності досягнуто не було, а тому пред`явлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.71, 156 ЖК України та

Outcome: approved