Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що її дошлюбне прізвище - [PERSON] . У 1975 році вона вступила у фактичні шлюбні відносини зі [PERSON] . Вони проживали однією сім`єю, мали спільний побут та бюджет. Вони проживали у будинку батьків чоловіка. [INFO] у них народився син [PERSON] . 12.05.1981 року вона уклала шлюб зі [PERSON] , який було зареєстровано у Кіровській селищній раді Нікопольського району Дніпропетровської області за актовим записом № 18. Після укладення шлюбу їй було присвоєно прізвище чоловіка [PERSON]. [INFO] у них народився син [PERSON] . Після реєстрації шлюбу їх сім`я переїхала до будинку [ADDRESS] , який був виділений їм колгоспом ім.Тельмана із можливістю подальшого викупу в особисту власність. У 1986 році чоловікові було видане свідоцтво [NUMBER] від 10.12.1986 року про право особистої власності на будинок [ADDRESS] . Вони разом проживали і були зареєстровані в цьому будинку. Через кілька років вони змогли назбирати необхідну суму грошей і викупили цей будинок. 27.12.1991 року між правлінням колгоспу ім.Тельмана Нікопольського району Дніпропетровської області в особі [PERSON] та її чоловіком [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] . Цей договір було посвідчено заступником голови виконавчого комітету Новософіївської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за № 92. 04.01.1992 року чоловік зареєстрував своє право власності на будинок [ADDRESS] у Нікопольському МБТІ, як того вимагало чинне законодавство. [INFO] чоловік помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] . Оскільки заповіту чоловік не залишив, вона, [PERSON] та [PERSON] являються спадкоємцями першої черги за законом. Сини не бажали приймати спадщину, вирішили що у цьому будинку буде проживати тільки вона, тому не бажали звертатися із заявою про прийняття спадщини. У встановлений ст.549 ЦК УРСР, шестимісячний строк для прийняття спадщини, вона звернулася до сільської ради для роз`яснення порядку її дій при прийнятті спадщини. У сільській раді її повідомили, що, оскільки на момент смерті спадкодавця вона була зареєстрована з ним за однією адресою, то вважається такою, що прийняла спадщину фактично, і заяву про прийняття спадщини подавати необов`язково. Отримавши таку консультацію, вона не зареєструвала заяву про прийняття спадщини в сільській раді. Продовжувала проживати у будинку, який отримали вони з чоловіком, доглядала за будинком, робила ремонт, сплачувала комунальні послуги, тобто користувалася як належним їй майном і вчинила дії, що свідчать про фактичне прийняття нею спадщини. У 1996 році вона отримала паспорт громадянина України, тому дату реєсстрації за адресою: [ADDRESS] вказано з 11.01.1996 року - з дати видачі паспорту. На підтвердження цього факту Новософіївською сільською радою Нікопольського району Дніпропетровської області була видана довідка № 535 від 17.12.2018 року. У 2018 році у неї виник намір подарувати свій будинок дітям. Вона звернулася до нотаріуса для укладання договору дарування, але їй повідомили, що її право на нерухоме майно оформлене неналежним чином, а саме - відсутнє свідоцтво про право на спадщину за законом. У зв`язку із цим 26.09.2018 року вона звернулася до Першої Нікополськьої державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтова про право на спадщину за законом після смерті чоловіка. Постановою № 3903/02-31 від 27.11.2018 року державний нотаріус Першої Нікополськьої державної нотаріальної контори Чубенко І.С. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через те, що нею було пропущено строк прийняття спадщини. Таким чином, вона не може оформити своє право на спадщину, віришити це питання можливо лише у судовому порядку. Тому вважає за необхідне звернутись до суду з відповідним позовом з огляду на наступні обставини. Спадщина після смерті чоловіка відкрилась [INFO] . Тому до даних правовідносин необхідно застосовувати законодавство, що діяло на момент відкриття спадщини. Так, згідно з пп.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, положення зазначеного Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли до набрання чинності Кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу «Спадкове право» застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Для оформлення права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті спадкодавця, який помер до [INFO] , фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій нормі права дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992 року, передбачений ст.549 ЦК України, шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно абз.16 п.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Таким чином, при зверненні до суду з цим позовом необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу Української УРСР від 18.07.1963 рогку, який був чинним на момент відкриття спадщини. У спадковому будинку вона проживає з 1981 року, про що комісією Виконкому Новософіївської сільської ради 17.12.2018 року був складений відповідний акт обстеження. На момент смерті чоловіка у 1994 році вона проживала разом з ним, а після його смерті - володіла будинком [ADDRESS] , тобто фактично вступила у спадщину. Згідно абз.17 п.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є відмова суду в задоволенні позову про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки в цьому випадку підстави для пред`явлення позову та спір з приводу спадщини відсутні. На основі зазначених положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992 року та Листа ВСУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вважає за необхідне звернутися із позовом саме про визнання права власності на спадщину за законом, а не про надання додаткового строку для прийняття спадщини. За таких обставин звернулсь до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи за своєї відсутності, позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с.50). Відповідачі проти задоволення позову не заперечували (а.с.44-45). Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до пп.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, положення зазначеного Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли до набрання чинності Кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього Кодексу «Спадкове право» застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Для оформлення права на спадщину необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, тобто протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті спадкодавця, який помер до [INFO] , фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій нормі права дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992 року, передбачений ст.549 ЦК України, шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. Якщо у вказаний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно абз.16 п.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Як встановлено судом, у 1975 році позивачка вступила у фактичні шлюбні відносини зі [PERSON] Вони проживали однією сім`єю, мали спільний побут та бюджет і проживали у будинку батьків чоловіка. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] 12.05.1981 року позивачка уклала шлюб зі [PERSON] (а.с.7), який було зареєстровано у Кіровській селищній раді Нікопольського району Дніпропетровської області за актовим записом № 18. Після укладення шлюбу позивачці було присвоєно прізвище чоловіка [PERSON]. [INFO] у подружжя [PERSON] народився син [PERSON] . Після реєстрації шлюбу сім`я [PERSON] переїхала до будинку [ADDRESS] , який був виділений їм колгоспом ім.Тельмана із можливістю подальшого викупу в особисту власність. У 1986 році чоловікові позивачки було видане свідоцтво [NUMBER] від 10.12.1986 року про право особистої власності на будинок [ADDRESS] (а.с.9). [PERSON] разом проживали і були зареєстровані в цьому будинку. Через кілька років подружжя [PERSON] викупили вказаний вище будинок у приватну власність (а.с.10-15). 27.12.1991 року між правлінням колгоспу ім.Тельмана Нікопольського району Дніпропетровської області в особі [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] . Цей договір було посвідчено заступником голови виконавчого комітету Новософіївської сільської Ради народних депутатів Нікопольського району Дніпропетровської області та зареєстровано в реєстрі за № 92. 04.01.1992 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на будинок [ADDRESS] у Нікопольському МБТІ. [INFO] чоловік позивачки помер (а.с.8). Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] . Оскільки заповіту [PERSON] не залишив, позивачка та відповідачі по справі є спадкоємцями першої черги за законом. Відповідачі не бажають приймати спадщину і не звертались із заявою про прийняття спадщини. Позивачка звернулася до сільської ради для роз`яснення порядку її дій при прийнятті спадщини. Однак, отримавши невірну консультацію та не будучи обізнаною юридично, не зареєструвала заяву про прийняття спадщини в сільській раді. Продовжуючи проживати в спірному будинку, доглядала за ним, робила ремонт, сплачувала комунальні послуги, тобто користувалася як належним їй майном і вчинила дії, що свідчать про фактичне прийняття нею спадщини. У 1996 році позивачка отримала паспорт громадянина України, тому дату реєсстрації за адресою: [ADDRESS] вказано з 11.01.1996 року - з дати видачі паспорту. На підтвердження цього факту Новософіївською сільською радою Нікопольського району Дніпропетровської області була видана довідка № 535 від 17.12.2018 року (а.с.17). У 2018 році позивачка звернулася до нотаріуса для укладання договору дарування, але отримала відмову (а.с.15). У спадковому будинку позивачка проживає з 1981 року, про що комісією Виконкому Новософіївської сільської ради 17.12.2018 року був складений відповідний акт обстеження (а.с.18). На момент смерті чоловіка у 1994 році позивачка проживала разом з ним, а після його смерті фактично вступила у спадщину. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved