Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-24 00:00:00

Позивач у квітні 2009 р. звернулася до суду з даним позовом, який мотивувала тим, що вона в 1990 р. зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають сина [PERSON] [INFO] Вказувала, що в період шлюбу в 1991 р. їх сім»ї була виділена земельна ділянка площею 700 кв.м. по [ADDRESS], на якій вони з відповідачем збудували будинок. В даний час ступінь готовності будинку становить 70 %. Просила розділити будинок як майно подружжя, відступивши від засади рівності часток з урахуванням інтересів неповнолітнього сина, який часто хворіє, а також навчається і потребує оплати за його навчання, виділивши їй 64/100 частини будинку, а відповідачу - 36/100 частину будинку. Крім того, просила визначити порядок користування земельною ділянкою будинку, виділивши їй 486 кв.м. ділянки, відповідачу - 269 кв.м В січні 2010 р. позивач подала позовну заяву, в якій доповнила вимоги, просила визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 700 кв.м. по [ADDRESS] виданий 15.05.2009 р. Ворзельською селищною радою на ім»я відповідача з тих підстав, що даний акт порушує її права як співвласника будинку, зведеного в шлюбі. Також, просила визнати спірний будинок та ділянку по [ADDRESS] спільною власністю подружжя. В решті вимоги щодо розподілу будинку та ділянки залишила без змін. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, після проведення експретизи уточнили вимоги, просили розділити будинок згідно додатку № 2 до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 04.12.2009 р. та визначити порядок користування ділянкою відповідно до варіанту розподілу будинку. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, мотивуючи тим, що спірний будинок не закінчений будівництвом і відповідно не прийнятий в експлуатацію, зокрема в будинку відсутні підлога, стеля, не підведено опалення та відсутнє водопостачання, не виконані оздоблювальні роботи, а тому підстави для його розподілу відсутні. Також не визнав вимоги про визнання недійсним державного акту на земельну ділянку та її розподіл, мотивуючи тим, що ділянка приватизована відповідачем після розлучення з позивачкою в порядку безоплатної передачі і є його особистою власністю, у зв»язку з чим просив в позові відовити. Представник відповідача Ворзельської селищної ради в судовому засіданні проти позову в частині визнання недійсним державного акту на спірну земельну ділянку, виданого селищною радою, не заперечував. Суд, вислухавши доводи та заперечення учасників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлені слідуючі обставини : сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 990 р. по 2009 р. В період шлюбу на ім»я відповідача була виділена земельна ділянка для будівництва будинку площею 700 кв.м. по [ADDRESS], на якій іони розпочали будівництво будинку. В даний час будинок будівництвом не закінчений, ступінь отовності основної частини будинку становить 76 % (а.с.86). Рішенням Ворзельської селищної ради № 94 від 12.04.2000 р. земельна ділянка площею 700 кв.м. по [ADDRESS] передана безкоштовно у власність відповідача (а.с.47). 15.05.2009 р. відповідачу виданий державний акт на спірну ділянку (а.с.48). Крім того, судом встановлено, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи НІСЕ від 04.12.2009 р. існує технічна можливість провести розподіл будинку та земельної ділянки, з виділенням співвласникам відповідних їм часток у праві власності (а.с.64-98). Відповідно до ст.152 ЖК України розподіл будинку на двоквартирний погоджений з виконавчим комітетом Ворзельської селищної ради, що стверджується рішенням (а.с.125). Вказані обставини визнані сторонами і згідно ч.І ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Вирішуючи вимоги про визнання будинку та ділянки спільною власністю подружжя, суд керується наступним. Спірні правовідносини регулюються ст.60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить'дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.70 СК України у разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними. Поскільки судом встановлено, що незакінчений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] зведений сторонами в період зареєстрованого шлюбу, то суд визнає даний будинок спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON], які мають на нього рівне право при його розподілі. Вимоги позивача про визнання присадибної земельної ділянки по [ADDRESS] спільною власністю подружжя задоволенню не підлягають, поскільки судом встановлено, що дана земельна ділянка не є майном, набутим подружжям у шлюбі, тобто майном набутим за цивільно-правовою угодою, а є часткою із земельного фонду, місцевої ради, одержаною відповідачем на підставі адміністративного рішення місцевої ради. Вирішуючи вимоги в частині розподілу будинку, суд керується наступним. Відповідно до ст.ст.317, 319 ЦК України право власності - це врегульовані законої* суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном, власник володів користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене в натурі між співвласниками. Таким чином сторони у справі як співвласники спірного будинку, належного їм на праві спільної сумісної власності, мають право на його поділ в натурі. Задовольняючи позов про поділ будинку, суд враховує, що спірний будинок будівництвом незавершений і не введений в експлуатацію, однак згідно роз»яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» № 7 від 04.10.1991 р., розподіл такого будинку за позовом одного з подружжя можливий, в тому числі можливий розподіл незавершеного будівництвом будинку. З наведених підстав суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо неможливості розподілу будинку, як такого, що не є об»єктом власності, бо не введений в експлуатацію. Поскільки судом встановлено, що сторони є учасниками спільної сумісної власності на незакінчений будівництвом будинок, а також враховуючи технічну можливість виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом з послідуючою добудовою, яка відповідає їх частці у праві власності, суд вважає за необхідне розділити будинок в натурі між сторонами виходячи з рівності їх часток відповідно до додатку № 8 до висновку будівельно- технічної експертизи від 04.12.2009 р. За даним варіантом суд виділяє позивачу у власність 1/2 частину незакінченого будівництвом житлового будинку [ADDRESS] з виділенням їй у власність приміщень по плану : 1-І пл.3,8 м2, 1-4 пл.14,7 м2, 1-5 пл.1,7 м2, 1-6 пл.2,8 м2, 1-7 пл.3,2 м2, 1-8 пл.10,5 м2, коридор пл.5,3 м2, приміщення пл.3,6 м2, підвал 2,9 м2, підвал пл.15,8 м2, та виділенням господарських споруд : каналізаційний колодяз, ганок, ворота з хвірткою, огорожа № 4 та № 5, вхід до підвалу, замощення. Відповідачу виділяється у власність 1/2 частина незакінченого будівництвом житлового будинку з виділенням приміщень по плану : 1-2 пл.10,5 м2, 1-3 пл.19,6 м2, коридор пл.9,6 м2, коридор пл.4,7 м', підвал пл.9,6 м" та виділенням господарських споруд : огорожа № 3, № 4 та № 5, замощення. Суд вважає, що даний варіант найбільш обгрунтований, бо порівняно з іншими варіантами відповідає розміру часток сторін у праві власності, забезпечує інтереси сторін та доцільний з технічної точки зору. При такому варіанті розподілу сторонам необхідно здійснити мінімальні переобладнання в будинку. У зв»язку з перевищенням частки позивача у виділеному майні суд стягує з позивача на користь відповідача компенсацію в розмірі 10255,50 грн. Суд не приймає до уваги посилання позивача на необхідність збільшення її частки у спільному майні з таких міркувань. Згідно ст.70 СК України у разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними (ч.І). За рішенням суду частка майна дружини може бути збільшена, якщо з нею проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їх розвитку та лікування (ч.З). Судом встановлено, що за рішенням Ірпінського міського суду від 12.08.2009 р. з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини заробітку та додаткові витрати на сина в твердій сумі 400 грн. щомісяця (а.с.112-117). Суд вважає, що відсутні підстави для збільшення частки позивача у праві власності на будинок, поскільки остання не надала суду доказів, що розмір аліментів та додаткових витрат, які сплачує відповідач на утримання сина, недостатній для забезпечення його розвитку. Зокрема позивач не спромоглася надати суду документальних доказів (чеки, квитанції), які підтверджують щомісячну чи періодичну потребу сина в його розвитку чи лікуванні і підтверджують про недостатність аліментів. Сам же по собі факт проживання сина сторін із позивачкою не є підставою для збільшення її частки. Вирішуючи спір в частині розподілу земельної ділянки суд керується наступним. Спірні правовідносини регулюються ст. 88 ЗК України, згідно якої володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває у спільній частковій власності або спільному користуванні, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у випадку недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташований належний співвласникам житловий будинок, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їх часток у праві власності на будинок. З наведених підстав суд вважає за необхідне розділити ділянку згідно додатку № 10 до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 04.12.2009 р., виділивши в користування кожній із сторін, частину земельної ділянки будинку по [ADDRESS] площею 350 м2 в межах згідно додатку № 10. Суд розділяє ділянку за таким варіантом, бо він відповідає часткам сторін у праві власності на будинок, ділянки, що виділяються сторонам, прилягають до виділених сторонам частин будинку, що дає можливість сторонам належним чином обслуговувати будинок та користуватися землею, користуватися та ремонтувати мережі комунікацій будинку. % Щодо розподілу ділянки площею 110 м2 (по 55 м2 кожній із сторін), яка розташована з боку [ADDRESS] і яка вказана як самовільно зайнята, то передбачені законом підстави для її розподілу відсутні, поскільки жодна із сторін не надала суду доказів, що дана земельна ділянка закріплена за будинком у встановленому законом порядку на умовах користуання, оренди тощо. Вирішуючи спір щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0700 га для будівництва і обслуговування будинку і господарських споруд по [ADDRESS] виданого Ворзельською селищною радою 15.05.2009 р. на ім»я [PERSON], суд керується наступним. Згідно ст. 155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо користування ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд вважає, що оспорюваним державним актом порушуються права позивача, як співвласника будинку і відповідно землекористувача, передбачені ст.88 ЗК України, а тому дані вимоги підлягають до задоволення і суд визнає даний державний акт недійсним. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати прпорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст.60, 70 СКУкраїни, ст.ст. 317, 319, 356, 367 ЦКУкраїни, ст.ст. 88, 159 ЗК України

Outcome: approved