Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

Позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України його сина [PERSON], [INFO], без згоди матері (відповідачки) до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а саме до: Російської Федерації, Республіки Білорусь, країн Європи та/або Європейського союзу, Шенгенської зони, в тому числі, але не виключно до Республіки Болгарія, Республіки Румунія, Республіки Австрія, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Грецької Республіки, Королівства Іспанії, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Федеративної Республіки Німеччини, Португальської Республіки, Республіки Польща, Республіки Словаччина, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французської Республіки, Чеської Республіки, Литовської Республіки, Латвійської Республіки, Турецької Республіки, Республіки Хорватія, Чорногорії, Арабської Республіки Єгипет, Грузії, Тунісу, Об'єднаних Арабських Еміратів, Королівства Таїланд, Республіки Шрі - Ланка, Республіки Індія, - у період з 01 червня по 31 серпня, з 01 грудня по 28/29 лютого, з 01 березня по 31 березня та з 01 жовтня по 31 жовтня кожного календарного року до досягнення сином 16 - річного віку. Також просив суд надати дозвіл на оформлення закордонного паспорту для сина та всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів, в тому числі Шенгенської візи, без згоди його матері [PERSON] Позивач мотивував свої вимоги тим, що від шлюбу з відповідачкою вони мають неповнолітнього сина [PERSON], 2002 р.н., який проживає з ним. У травні 2016 року син звернувся до матері із проханням надати йому нотаріальний дозвіл на виїзд за кордон, мати пообіцяла синові надати дозвіл після того, як отримає закордонний паспорт, після спливу двох тижнів син знову звернувся до матері з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон, мати знов пообіцяла надати дозвіл після повернення з відпочинку за кордоном, але після повернення з відпочинку відповідачка відмовилася надати дозвіл сину на виїзд за кордон. Вважає, що це відповідає інтересам сина, що він має достатній дохід для спільних подорожей з сином за кордон, багато разів виїжджав за кордон, побував в багатьох країнах світу і бажає з сином здійснювати подорожі з метою його оздоровлення, відпочинку, набуття ним нових вражень та знань про інші країни, їх культуру, мову тощо. Відповідачка ж з травня 2016 року сина не відвідує, байдуже ставиться до його життя, здоров'я та розвитку, протягом літа 2016 року вона неодноразово відвідувала інші країни, зокрема Єгипет та Російську Федерацію, але сина з собою на відпочинок не брала, та своєю відмовою перешкоджає синові побачити світ та розширити кругозір. Мирним шляхом домовитись з відповідачкою він не має можливості, оскільки відповідачка уникає зустрічей. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо надання дозволу на виїзд сина до багатьох країн та протягом вказаного у позові періоду, позивач послався на те, що в червні 2017 року планується ймовірна поїздка на відпочинок до Болгарії; на періоди з 01 червня по 31 серпня, з 01 грудня по 28/29 лютого, з 01 березня по 31 березня та з 01 жовтня по 31 жовтня припадають шкільні канікули, тому виїзд [PERSON] за кордон у зазначені періоди не буде заважати навчальному процесу. Що найближчим часом, в період весняних канікул (березень 2017р.) школою, де навчається син, запланована поїздка до Європи за освітньою програмою; що іноді трапляються незаплановані наперед поїздки, а надання дозволу на виїзд сина закордон без згоди матері потребує часу. Відповідачка в судовому розгляді даної справи особистої участі не приймала, діяла через представника, її представник проти задоволення позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити з врахуванням того, що позивач вчинив злочин щодо дитини - викрав сина від матері, не дає відповідачці бачитись з сином, настроює сина проти матері, проти діда і баби, позбавляє їх можливості приймати участь у вихованні дитини. Не заперечує того факту, що на даний час син проживає з батьком, але без згоди на це матері дитини. Посилався на те, що позивач не має власного житла, має малі доходи, тому він має сумніви щодо походження коштів на закордонні поїздки і на забезпечення достойного рівня таких поїздок; позивач виїжджає за кордон у пошуках кращого життя, а не відпочинку, а є підстави вважати, що позивач у такий спосіб намагається вивезти дитину за кордон і не повернути в Україну, що позивач неодноразово погрожував, що вивезе сина до Росії. Вважає, що часті виїзди дитини закордон не відповідають її інтересам; крім того вважає небезпечними для сина автомобільні подорожі, які планує позивач; категорично проти вивезення дитини до Російської Федерації - країни агресора, до Білорусі, Грузії, північних країн, через які позивач зможе вивезти дитину до Росії. З приводу надання дозволу на виїзд сина за кордон у складі шкільної групи фактично не заперечував, але піддавав сумніву сам факт такої поїздки і надані позивачем документи з даного приводу. Третя особа просила розглянути справу без участі представника, не заперечувала проти позову. Судом встановлено, що з 21.07.1999р. сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. Шлюб на час розгляду справи не розірваний. Сторони проживають окремо один від одного. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] З акту обстеження житлових умов від 17.08.2016 р. вбачається, що [PERSON] проживає та зареєстрований в квартирі [ADDRESS]. З даного акту і зі слів позивача- квартира належить його братові [PERSON] на праві власності. Квартира в належному санітарно - технічному стані, придатна для проживання дитини. Разом з ним у зазначеній квартирі проживає син [PERSON], 2002р.н. З листа Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 12.10.2016 р. вбачається, що 03.10.2016 р. [PERSON] звернувся із заявою з питання визначення порядку участі у вихованні онука [PERSON], [INFO] З врахуванням того, що [PERSON], [INFO], проживає разом із батьком [PERSON] у м.Києві, звернення [PERSON] направлено за належністю до Служби у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації. З відповіді Служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області на звернення [PERSON] від 2.12.2016р., від 26.12.2016 р. на звернення [PERSON] вбачається, що у ході бесіди з [PERSON], остання повідомила, що з червня 2016 року не може спілкуватися зі своїм сином, у зв'язку з тим, що батько забрав дитину, не дає можливості бачитися з ним та спілкуватися телефоном та через соціальні мережі. Також [PERSON] повідомила, що місце проживання дитини їй невідоме, у навчальному закладі, де навчається [PERSON], вона також не може спілкуватися з сином, оскільки з дитиною постійно знаходиться персональний охоронець, який перешкоджає їй спілкуватися з сином. 22 липня 2016 [PERSON] звернулась до прокурора Броварського району Київської області із заявою про викрадення [PERSON] їх сина [PERSON], за що передбачена кримінальна відповідальність за ст.356 КК України. 22 липня 2016 р. [PERSON] звернулась до Служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області із заявою про викрадення [PERSON] їх сина [PERSON]. З відповіді Служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області від 01.08.2016 р. на звернення [PERSON] від 22.07.2016 р. вбачається, що їй роз'яснено порядок звернення для визначення порядку участі у вихованні дитини та зазначено, який перелік документів необхідно подати. 22 липня 2016 року [PERSON] і [PERSON] (дід і баба [PERSON]) звернулися до Служби у справах дітей та сім'ї Броварської міської ради Київської області із заявою про визначення порядку їх участі у вихованні і спілкуванні з онуком [PERSON] [PERSON]. З відповіді заступника голови комісії з питань захисту прав дитини - заступника міського голови Броварської міської ради [PERSON] від 15.09.2016 р. на звернення [PERSON] та [PERSON] вбачається, що у ході співбесіди з [PERSON] було встановлено, що він з малолітнім сином [PERSON] проживає в м.Києві, на підтвердження чого надав акт обстеження житлових умов від 17.08.2016 р., у зв'язку з чим, їм було рекомендовано звернутися із заявою про порядок участі у вихованні онука за належністю до Служби у справах дітей за місцем проживання онука, тобто до Служби у справах дітей Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації. 10 жовтня 2016 року [PERSON] звернувся до Броварської міської ради Київської області із заявою про викрадення його онука [PERSON] [PERSON] батьком [PERSON] та вчинення на нього психологічного тиску з боку батька. З довідки ТОВ «Інтелект бюро» від 01.07.2016 р. вбачається, що з 01.11.2014 р. позивач працює у ТОВ «Інтелект бюро» на посаді комерційного директора (форма працевлаштування - основна). З довідки ТОВ «Інтелект бюро» від 29.08.2016 р. вбачається, що загальна сума доходу позивача на посаді комерційного директора за період з березня 2016 р. по серпень 2016 р. складає 11270 грн. З копії закордонного паспорта позивача строком дії з 13.09.2006 р. по 13.09.2016р. вбачається, що він мав відкриті Шенгенські туристичні візи з 14.02.2013 р. по 06.03.2013 р., 03.01.2014 р. по 02.01.2016 р., туристичну візу до Греції з 16.06.2013 р. по 30.07.2013 р., візи на в"їзд до Єгипту. Після закінчення строку дії попереднього закордонного паспорту позивачу виданий закордонний паспорт строком дії з 26.05.2016 р. по 26.05.2026 р. З довідки гімназії № 136 м.Києва від 24.01.2017 р. вбачається, що [PERSON] є учнем 8-Б класу гімназії № 136 м.Києва, в період з 25 березня по 01 квітня 2017 року він братиме участь у Міжнародному освітньому проекті «Пізнаємо Європу разом - 2017» за програмою «Польща - Німеччина - Данія - Швейцарія - Польща», даний захід організовано адміністрацією гімназії. Згідно ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а також Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (Правилами), та Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 з подальшими змінами (Правилами). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, - перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, повноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил, встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 7 СК України - дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України Згідно з положеннями ч. 2 ст. 155 СК України батьківськіправа не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Таким чином, з наданих доказів встановлено, що між сторонами існують спірні, конфліктні стосунки, зокрема з приводу дитини. Встановлено також, що на даний час дитина проживає з батьком. Встановлено також, що позивач є особою, яка неодноразово виїжджала закордон і не встановлено факту порушення позивачем правил перетину державного кордону, вчинення правопорушень у даній сфері. Відсутні підстави вважати, що позивач має намір вивезти сина за кордон незаконно, або що він має намір не повернути сина в Україну. Тому посилання відповідача на дані обставини як на підставу для відмови у наданні дозволу на виїзд дитини закордон без матері у супроводі батька, є необґрунтованими, не підтвердженими у судовому засіданні. Встановлено, що раніше сторони разом вивозили дитину закордон для відпочинку; що сторони виїжджали неодноразово за кордон. Суд враховує, що дитині виповнилось 14 років, і що відсутні будь-які протипоказання проти виїзду його за кордон як за станом здоров,я, так і за розумовими здібностями, кругозором, вихованим ньому батьками. Тому сам факт надання дозволу на виїзд дитини за кордон не суперечить, і навпаки повністю відповідає її інтересам. Також встановлено, що відповідачка ухиляється від надання згоди, тим більше не надає нотаріально посвідченої згоди, на виїзд сина за межі України у супроводі батька (без неї). Про це свідчить позиція представника відповідача у судовому засіданні, а також сам той факт, що протягом розгляду даної справи у суді, з урахуванням неодноразово оголошених перерв, така згода відповідачем не була надана. Встановлено, що в гімназії № 136 м.Києва від 24.01.2017 р., де навчається [PERSON] , в період з 25 березня по 01 квітня 2017 року [PERSON] братиме участь у Міжнародному освітньому проекті «Пізнаємо Європу разом - 2017», за програмою «Польща - Німеччина - Данія - Швейцарія - Польща», і що даний захід організовано адміністрацією гімназії. Суд вважає, що така поїздка повністю відповідає інтересам дитини. Оскільки на даний час відповідачка - мати дитини - не надала згоди на виїзд сина, в тому числі і для даної запланованої гімназією поїздки за кордон, то суд вважає можливим і доцільним, та таким, що повністю відповідає інтересам дитини, задовольнити позов у цій частині і надати дозвіл на виїзд дитини за межі України в рамках даної поїздки- до країн Польща, Німеччина, Данія, Швейцарія, в період з 25 березня по 01 квітня 2017 року, за програмою, організованою адміністрацією гімназії №136 міста Києва, у супроводі батька [PERSON] або іншої уповноваженої ним особи, без згоди матері [PERSON]. Відмовляючи в іншій частині позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері, суд виходить з того, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на неодноразові і фактично необмежені виїзди дитини за кордон до багатьох країн згідно переліку країн, наданого позивачем, і у зазначені позивачем періоди, без згоди матері, і відповідно без її відома, суперечило б вимогам ст. ст. 141, 157 СК України, та суттєво б обмежило права матері по відношенню до дитини, а також було б порушенням вимог Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» з подальшими змінами, дотримання яких у даному випадку є обов'язковим. При цьому суд виходить з того, що названими нормами закону передбачено надання згоди (дозволу) на конкретний виїзд дитини з визначенням початку і закінчення такого виїзду і з визначенням конкретних країн слідування, а також мети поїздки. Закон не передбачає можливості надання згоди (дозволу) на необмежені у часі і просторі виїзди дитини за кордон, тому відсутні законні підстави для задоволення позову в тій редакції, як просить позивач. Посилання позивача на те, що надання такого дозволу є доцільним, враховуючи, що такі поїздки ним плануються часто і що кожного разу відповідачка буде ухилятись від надання дозволу на виїзд дитини, - у даному випадку не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки суперечать чинному законодавству, яке регулює дані правовідносини. Щодо надання дозволу на виготовлення необхідних для виїзду за кордон документів, то суд виходить з наступного: Позивач просить надати дозвіл на оформлення закордонного паспорту для сина та всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів, в тому числі Шенгенської візи, без згоди відповідачки. Згідно частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини може провадиться за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Разом з тим, згідно п.3 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання , вилучення, повернення державі, знищення паспорту громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМУ №152 від 7.05.2014р. - паспорт для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку - на 10 років. Оскільки на даний час відповідачем не надано згоду на виготовлення дитині необхідних документів для виїзду за кордон - для зазначеної вище поїздки, - то суд вважає можливим, задовольняючи позовні вимоги в частині надання дозволу на виїзд за кордон у дану поїздку без згоди матері, надати дозвіл на виготовлення всіх необхідних для здійснення даної поїздки за кордон документів, - на виготовлення яких закон передбачає надання згоди обома батьками, - в тому числі проїзних, візових і паспорту. Тому позовні вимоги в цій частині (в частині забезпечення даної конкретної поїздки, на яку даним рішенням надається дозвіл) підлягають задоволенню.

Outcome: partial