Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

У лютому 2018 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної дорожньо транспортної подією. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач, з урахуванням уточнень, посилався на те, що відповідач 13 жовтня 2017 року о 18.00 годині, відповідач, керуючи автомобілем «БМВ Х5», державний номер [NUMBER], у м. Дніпрі на бульварі Слави, 17 (парковка магазину АТБ), не переконалась у безпеці свого маневру, не скористалась допомогою сторонніх осіб, в результаті чого скоїла зіткнення з автомобілем «БМВ 525Д», державний номер [NUMBER], який належить позивачу. Своїми діями [PERSON] порушила ПДД. Позивачем та відповідачем складено повідомлення про ДТП, де [PERSON] визнала свою вину у ДТП та той факт, що авто позивача зазнало видимих пошкоджень: кришку багажника, задній бампер, шину, задню панель. Водія у салоні не було. Розмір матеріальних збитків становить 53\~595,54 грн. відповідно до рахунку ФОП [PERSON] та актом надання послуг від 08.02.2018 року. Цивільно правова відповідальність власника транспортного засобу, яким керував відповідач відмовила у виплаті страхового відшкодування. Посилаючись на норми законодавства та судову практику, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] у якості відшкодування майнової шкоди 53\~595,54 грн. і 704,8 грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову. Представник позивача [PERSON] [PERSON] не зявився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. Відповідно до повідомлення про дорожньо транспортну пригоду від 13.10.2017 року, 13.10.2017 року о 18 годині 00 хвилин на бульварі Слави у місті Дніпро водій [PERSON], керуючи автомобілем марки БМВ, державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON], здійснила пошкодження автомобіля марки БМВ, державний номерний знак [NUMBER]. Останній транспортний засіб належить позивачу [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХМ 191296, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 5). Позивачу було завдано матеріальних збитків, які становлять пошкодження кришки багажника, заднього бамперу, шини, задньої панелі. Вказані обставини підтверджуються копією повідомлення про ДТП, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 4). Відповідно до інформації, повідомленої [PERSON], автомобіль, яким керувала відповідач застрахований в [PERSON] «Уніка» (а.с. 4). Крім того, відповідач визнала свою провину в ДТП, про що зазначила в Повідомленні про дорожньо транспортну пригоду (а.с. 4). [PERSON] «Уніка» від 12.01.2018 року вих. 256 позивача повідомлено про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 26 Закону України «Про страхування», у звязку із наданням страхувальником свідомо неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку (а.с. 6). Також позивачем було надано рахунок на оплату № 000000031 від 08.02.2018 року щодо вартості робіт з відновлювального ремонту транспортного засобу «БМВ» д/н [NUMBER] та вартість заміни пошкоджених запасних частин становить 53\~595,54 грн., копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 10). Відповідно до акту надання послуг № [NUMBER] від 08.02.2018 року, копія якого надана позивачем до матеріалів до цивільної справи, вартість відновлювального ремонту становить 53\~595,54 грн. (а.с. 11). Відповідно до вимог ст. 29 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»» У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача [PERSON] суд вважає за необхідне суму спричиненої матеріальної шкоди у зв"язку з пошкодженням транспорного засобу позивача стягнути з відповідача на користь [PERSON] у розмірі 53\~595,54 грн. За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] сплачений ним судовий збір, який підтверджується квитанцією, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 3). На підставі викладеного,

Outcome: approved