Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який протягом розгляду справи неодноразово доповнювався та уточнювався, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та стягнення моральної шкоди, мотивуючи наступним. На підставі договору довічного утримання вона набула право власності на житловий будинок та господарські споруди на [ADDRESS], та земельну ділянку площею 1217,96 кв. м, на якій розташоване домоволодіння, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серії КР № 064581 від 11.09.2006 року. На підставі договору дарування від 19.08.1996 року, вона також являється власницею земельної ділянки площею 230 кв.м, яка межує з вище зазначеною земельною ділянкою, та з земельною ділянкою, яка перебуває в користування відповідача [PERSON], проживаючого на [ADDRESS]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], самовільно встановили дерев'яний паркан на межі, без узгодження з нею, при цьому захопили з ділянки площею 230 кв. м ділянку площею 1,15 х 11,40 м ( 13,11 кв.м) якою тривалий час користується [PERSON], у добровільному порядку відповідач відновити межу не погоджується, тому просить суд постановити рішення, яким зобов'язати [PERSON] та [PERSON] за власний кошт перенести паркан по всій його довжині 11,40 м на відстань 1,15 м у бік земельної ділянки, якою користується [PERSON] Крім того, позивач, посилаючись на ч. 1, ч. 2 ст. 386ЦК України, просить ухвалити також рішення, яким заборонити відповідачам [PERSON] та [PERSON] вчиняти дії по встановленню нової огорожі на правій боковій межі земельної ділянки по [ADDRESS] замість існуючої старої дерев'яної огорожі , зі зміщенням її у бік земельної ділянки позивача на 0,24 м, оскільки в разі невжиття заборони на вчинення таких дій це може призвести до порушення її прав власника земельної ділянки по [ADDRESS] на володіння та користування цією земельною ділянкою в її межах , нанесених на плані зовнішніх меж земельної ділянки в бланку Державного акту на право власності на землю КР № 064581 та до подальшого зменшення площі земельної ділянки, яка фактично перебуває у її володінні та користуванні , порівняно з площею цієї земельної ділянки, що зазначена у Державному акті про право власності на землю КР 064581 від 11 вересня 2006 року. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь 3000 грн. у відшкодування моральної шкоди , завданої їх діями у зв'язку з порушенням її права на використання земельної ділянки по [ADDRESS] прощею 230 кв.м, а також стягнути на її користь вартість судово-будівельної експертизи 2942 грн., судові витрати в сумі 45 грн.50 коп. стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на її користь у відшкодування моральної шкоди 3000 грн., та судові витрати - за проведення судової технічної експертизи 2942,40 грн., судовий збір 8,50 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу 37 грн. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали. [PERSON] пояснив, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.12.2005 року являється власником 2/3 части будинку [ADDRESS], власником 1/3 частини вказаного будинку являється [PERSON] Правовстановлюючого документа на підтвердження права власності на земельну ділянку, на якій розташоване успадковане домоволодіння, він не має, але користується земельною ділянкою площею 420,7 кв. м, яка межує з земельною ділянкою, що належить позивачці. Межі земельних ділянок, встановлені попередніми власниками, він не змінював. Спірна межа, яка виникла в результаті дарування частини земельної ділянки власницею [PERSON] площею 230 кв.м, на користь позивача [PERSON], була встановлена з відома позивача, ніким не оспорювалася, в процесі оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку він та позивач межі погодили, спору не виникало, порядок встановлення та відновлення меж визначається центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, тому позовні вимоги він не визнає в повному обсязі. Відповідач [PERSON] пояснила, що з її участю, з відома позивача, при житті дарувательниці була встановлена межа у виді дерев'яного паркану, з приводу якої тепер виник спір. Офіційно межі не встановлювалися, при визначенні місця розташування паркану особливою ретельністю щодо визначення площі подарованої ділянки не переймались, тому вона не визнає позов про зобов'язання її поновити межу, стягнення моральної шкоди та сплати судових витрат. Третя особа [PERSON], яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі договору довічного утримання набула право власності на житловий будинок та господарські споруди на [ADDRESS], та земельну ділянку площею 1217,96 кв. м, на якій розташоване домоволодіння, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серії КР № 064581 від 11.09.2006 року. Крім того, на підставі договору дарування від 19.08.1996 року, вона також являється власницею земельної ділянки площею 230 кв.м, яка межує з вище зазначеною земельною ділянкою, та з земельною ділянкою, яка перебуває в користування відповідача [PERSON], проживаючого на [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що органом місцевого самоврядування з питань земельних ресурсів межа між вказаними земельними ділянками не встановлювалась, а була визначена самими землекористувачами на умовах, які в даний час встановити не видається можливим. Відповідно до ч. 1 та 2 ст.106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначається центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Відповідно до ч. 2, 3 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Згідно нормам ч. 5 ст. 158 ЗК України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. У пункті 4 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» " роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян - заявників, за умови якщо останні не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Отже, у разі якщо між сторонами виник спір щодо визначення меж земельних ділянок, даний спір належить до компетенції суду лише після вирішення питання органом місцевого самоврядування. Згідно Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 року № 376, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. П. 4.1 цієї Інструкції передбачає, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній(частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками. Відповідно до п.36 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, оскільки, межі спірних земельних ділянок не встановлювались землевпорядними органами у визначеному законом порядку, тому не підлягають захисту і заявлені позовні вимоги, в цій частині позов не підлягає задоволенню. При розгляді позовних вимог щодо зобов'язання відповідача вчинити дії по перенесенню дерев'яного паркану, суд вважає, що позивач обрав не вірний спосіб захисту, оскільки суд не в праві зобов'язувати відповідача знести даний об'єкт до моменту встановлення твердих межових знаків земельних ділянок як позивачем так і відповідачем. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі на час розгляду справи в суді не вчиняють ніяких дій по спорудженню нової огорожі між спірними земельними ділянками, в цій частині спору немає, тому суд не може обґрунтовувати заборону певних дій припущеннями, відповідно в цій частині позов задоволенню не підлягає. У разі відмови в задоволення позовних вимог відносно предмету спору не підлягають задоволенню також позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати належить покласти на сторони, які їх понесли. На підставі ст.ст.319, 321, 373, 386, 387 ЦК України, ст.ст.106,107,125, 152, 158 ЗК України,

Outcome: dismissed