Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» ( далі Банк) звернулось з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 13 934,89 гривень та судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 08.12.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в подальшому перейменоване на ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у сумі 7000 грн. зі спалтою відсотків за його користування в розмірі 36% річних на залишок кредиту, а позичальник взяв на себе зобов'язання повернути кредит зі сплатою відсотків щомісячними платежами в розмірі та у строки, передбачені умовами договору. Банк зобов'язання по видачі кредиту виконав належним чином. Однак, у порушення умов договору, відповідачка зобов'язання за вказаним договором не виконала, у зв'язку з чим станом на 31.01.2014 року за [PERSON]. утворилась заборгованість в сумі 13 934,89 гривень , яка складається з наступного: - 3 286,46 грн. - заборгованість по кредиту, - 9 508,67 грн. - заборгованість по відсотках; - 500 грн. - штраф ( фіксована частина); - 639,76 грн.- штраф ( процентна складова) Оскільки заборгованості по кредитному договору відповідачем не сплачено, то просить стягнути її в судовому порядку. В судове засідання представник позивача Нестерук В.Ю. не з»явився. Однак, надіслав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги Товариство підтримує в повному обсязі, позов просить задовольнити. Представник відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. В заперечення проти позову пояснив, що наявність заборгованості не визнає, оскільки у 2011 році відповідачка по судовому наказу у межах виконавчого провадження повністю сплатила наявну на той час заборгованість перед банком. Інших платежів, крім як через виконавчу службу, не здійснювала, а тому нараховану заборгованость не визнає. Крім цього, в судовому засіданні представник відповідача просив застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та подані [PERSON]. докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.12.2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н. Відповідно до умов договору банк надав [PERSON] кредит у сумі 7000,00 грн. у вигляді відкриття карткового рахунку з початковим кредитним лімітом на ньому в сумі 3500 гривень ( а.с.7) та сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць, а позичальник взяв на себе зобов»язання повернути кредит в розмірі та у строки, передбачені умовами договору . Згідно ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За правилом ст.530 ЦК України, якщо у зобов"язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як встановлено дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, станом на 01.05.2008 року за відповідачкою виникла заборгованість по кредитному договору, у зв'язку з чим 07.05.2008 року Млинівським районним судом було видано судовий наказ про стягненн з [PERSON] заборгованості в сумі 5 282 гривні. Вказану заборгованстіь було стягнуто з відповідача в ході здійснення виконавчого провадження в повному обсязі, про що 27.10.2011 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ( а.с. 40 ). Проте, як видно з пояснень представника відповідача та підтверджується матеріалами справи, зокрема розрахунком заборгованості, після стягнення заборгованості в сумі 5 282 грн., кредитний договір не було розірвано, а відповідно зобов»язання по ньому не припинено. Відтак, після видачі судового наказу під час дії кредитного договору банком нараховано заборгованість в сумі 13 934,89 гривень , яка складається з наступного: - 3 286,46 грн. - заборгованість по кредиту, - 9 508,67 грн. - заборгованість по відсотках; - 500 грн. - штраф ( фіксована частина); - 639,76 грн.- штраф ( процентна складова) Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості ( а.с. 4- 6) Таким чином, наведеними доказами підтверджується наявність заборгованості [PERSON] перед банком за кредитним договором у вище вказаній сумі. У зв»язку з цим суд вважає, що позов є підставним, однак не підлягає до задоволення у зв»язку з пропуском строків позовної давності з огляду на таке. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. У своїй заяві надісланій на адресу суду, представник банку посилається на те, що відповідачкою визнано розмір заборгованості шляхом здійснення проплат, останні з яких було проведено 08.09.2011 року у розмірі 400 гривень; 13.09.2011 року у розмірі 500 гривень та 28.11.2011 року у розмірі 2923,81 грн., а відтак визнано наявність обов»язку погасити цю заборгованість, Проте з таким твердженням не можна погодитись. Так, згідно правового висновку Верховного Суду України сформованого за результатами розгляду справи випливає, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами, починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Судом встановлено, що платежі які мали місце у 2011 році здійснювались відповідачкою у межах заходів примусового виконання у виконавчому провадженні по виконанню судового наказу № 2-н-87 від 07.05.2008 року по стягненню заборгованості в сумі 5282,40 грн. При цьому, заборгованість у вказаній сумі обраховувалась станом на час видачі наказу. А тому платежі здійсненні [PERSON] на погашення боргу по судовому наказу є платежами за період по 07.05.2008 року. Саме за цей період була нарахована вказана заборгованість і сплачена нею по судовому наказу. Інших платежів відповідачкою поза межами здійснення виконавчого провадження проведено не було. А тому, посилання представника позивача на те, що проведення платежів у 2011 році є діями, якими [PERSON] визнала наявність заборгованості, яка нарахована після видачі судового наказу, тобто яка нарахована з травня 2008 року по даний час, є необґрунтованими. В даному випадку до заборгованості, яка утворилася з травня 2008 року, нарахування, якої, як видно з розрахунку, здійснювалось щомісяця, строки позовної давності слід обраховувати окремо щодо кожного місячного платежу. З представленого банком розрахунку заборгованості видно, що останнім місяцем погашення поточної заборгованості за кредитним договором є грудень 2010 року, зокрема дата 30.12.2010 року, після чого поточна заборгованість по кредиту перейшла у прострочену заборгованість і з цього часу у позивача виникло право на пред»явлення позову за останнім місячним платежем ( а.с.4-6) Однак, вказаний позов Банком було пред»явлено 21.05.2014 року, в той час, як загальні строки позовної давності закінчились 30.12.2013 року. При цьому , як вказано вище, стягнення з відповідачки у 2011 році в межах виконавчого провадження по виконанню судового наказу заборгованості, яка була нарахована до дати його видачі, тобто до 07.05.2008 року, не підтверджує факту визнання відповідачкою нарахованої заборгованості за період з 07.05.2008 року, оскільки дій спрямованих на її погашення [PERSON] не вчиняла. В ході судового розгляду спеціальних строків позовної давності, які б поширювались на спірні правовідносини, не встановлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що в задоволення позову слід відмовити в повному обсязі у зв'язку з пропуском строків позовної давності. На підставі ст.ст. 264, 526,530, 551 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed