Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та упродовж розгляду справи неодноразово змінювала і уточнювала свої позовні вимоги (а.с.1-6, 60-65 том 1) Згідно заяви від 02.07.2015 року, остаточно визначивши свої позовні вимоги (а.с. 27-30 том 2) [PERSON] просила суд визнати спільним сумісним майном, набутим подружжям за час зареєстрованого шлюбу: нежиле приміщення - офісне приміщення, загальною площею 46,6 кв.м, розташоване у місті Чернігові по вул. Коцюбинського, 46, яке розміщено на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:01:032:9313; земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована на території Чернігівської міської ради; земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради; транспортний засіб TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. В порядку поділу майна, з урахуванням боргових зобовязань за позикою та за кредитним договором, кошти від яких використані нею для придбання спірного майна, просила виділити в натурі та визнати за нею право власності: на нежитлове приміщення - офісне приміщення, загальною площею 46,6 кв.м, що розташоване в місті Чернігові по вул. Коцюбинського, 46, розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:01:032:9313; на земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована та території Чернігівської міської ради; на земельну ділянку, площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради (том 2 а.с.27-30). У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на нежитлове приміщення - офісне приміщення, загальною площею 46,6 кв.м, що розташоване в місті Чернігові по вул. Коцюбинського, 46, яке розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:01:032:9313; земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована на території Чернігівської міської ради; земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради (том 1 а.с.89-92). Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19.01.2015 року зустрічний позов [PERSON] був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом. Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2017 року позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя і за зустрічним позовом [PERSON]до [PERSON] про визнання права особистої власності, задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]: 1. 3/25 частини нежилого приміщення - офісного приміщення, площею 5,6 кв.м, що розташоване в м. Чернігові, по вул. Коцюбинського, 46 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:032:9313, вартістю 104 880 грн. 57 коп.; 2.земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради, вартістю 632963 грн.55 коп. Виділено [PERSON] 3/25 частин нежилого приміщення - офісного приміщення, площею 5,6 кв. м, вартістю 104 880 (сто чотири тисячі вісімсот вісімдесят) грн. 57 коп., що розташоване в м. Чернігові, по вул. Коцюбинського, 46 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:032:9313, визнавши за [PERSON] право власності та припинивши право спільної сумісної власності на це майно. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 52 440 грн. 29 коп. в рахунок грошової компенсації за належні їй 3/50 частини нежилого приміщення - офісного приміщення, що розташоване в м. Чернігові, по вул. Коцюбинського, 46 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:032:9313. Визнано особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована на території Чернігівської міської ради, вартістю 633687 грн. 81 коп. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради. Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради. В іншій частині вимог первісного позову і зустрічного позову, відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 13862 грн. 68 коп. судових витрат. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 14479 грн. 80 коп. судових витрат (том 4 а.с.241-250). В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання спільною сумісною власністю сторін 3/25 частин нежилого приміщення офісного приміщення, площею 5,6 кв.м., що розташоване в м. Чернігові по вул. Коцюбинського, 46, вартістю 104880 грн. 57 коп. та земельної ділянки, площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради, вартістю 632963 грн.55 коп., виділення [PERSON] 3/25 частин нежилого приміщення - офісного приміщення, площею 5,6 кв. м, вартістю 104 880 грн. 57 коп., що розташоване в м. Чернігові, по вул. Коцюбинського, 46, з визнанням за [PERSON] права власності на нього та припиненням права спільної сумісної власності на це майно, стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 52 440 грн. 29 коп. в рахунок грошової компенсації за належні їй 3/50 частини нежилого приміщення - офісного приміщення, що розташоване в м. Чернігові по вул. Коцюбинського, 46, визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради, визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради, відмови у задоволенні зустрічного позову у частині визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на нежиле приміщення офісні приміщення, загальною площею 46,6 кв.м., що розташоване в м. Чернігові по вул. Коцюбинського, 46, та земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради та ухвалити в цій частині нове рішення, яким [PERSON] у задоволенні первісного позову відмовити повністю, а зустрічний позов [PERSON] повністю задовольнити та визнати за [PERSON] право особистої власності на: - нежиле приміщення - офісне приміщення, площею 46,6 кв. м, що розташоване в м. Чернігові, по вул. Коцюбинського, 46 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:01:032:9313; земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради; земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована на території Чернігівської міської ради. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Судові витрати покласти на позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] На думку [PERSON], рішення суду є необґрунтованим, прийняте усупереч норм процесуального та матеріального права, без встановлення дійсних обставин справи, без належного дослідження доказів. [PERSON] вказує, що ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.12.2015 року та від 13.07.2016р. судом не виконані, вказівки суду касаційної інстанції не враховані та не застосовані правові позиції Верховного Суду України, зокрема, від 18.05.2016 року у справі №6-1327цс15, від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, від 25.11.2015 року у справі №6-2333цс15, від 03.06.2015 року у справі №6-38цс15, від 05.04.2017 року у справі №367/5390/14-ц. На думку [PERSON], до правовідносин між сторонами підлягає застосуванню ст.57 СК України, оскільки спірне майно набуте за його особисті кошти. Зокрема, спірне нежиле офісне приміщення загальною площею 46,6 кв.м. по вул. Коцюбинського, буд.46 в м. Чернігові [PERSON] придбав виключно для використання у власній підприємницькій діяльності, вклавши 240000грн. від продажу автомобіля марки MAZDA CX9, 2008 р.в., СВ7717АК., а решту 50000 грн. він отримав у позику за розпискою від 05.08.2011 року. [PERSON] наполягає, що кошти, витрачені на купівлю земельних ділянок площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175 та площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, які розташовані на території Чернігівської міської ради, отримані ним від продажу автомобіля марки TOYOTA VENZA, 2011 року випуску, СВ3303АР, купленого ним у 2011 р. ще до одруження з [PERSON] (том 5 а.с. 21-29). В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити її позовні вимоги, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити, посилаючись на невідповідність рішення суду ст.ст. 213, 214 ЦПК України. [PERSON] вказує, що в порушення ст.ст. 69,70 СК України, 372 ЦК України суд не звернув уваги, що спірне майно придбане за спільні кошти подружжя під час шлюбу, факт придбання майна за рахунок особистих коштів, отриманих [PERSON] від продажу транспортних засобів не доведено. При цьому у справі наявні достатні докази, які підтверджують придбання спірного майна за її, [PERSON], власні кошти. [PERSON] не згодна з висновком суду про те, що [PERSON] надав докази придбання спірного приміщення за грошові кошти, отримані ним від продажу його автомобіля марки MAZDA CX9, 2008р.в., СВ7717АК, оскільки згідно довіреності від 26.07.2011р., [PERSON] та [PERSON] лише уповноважили третіх осіб продати цей транспортний засіб, що не свідчить про його відчуження. Довідка рахунок КІМ №618912 від 23.08. 2011р. спростовує розписку [PERSON] щодо отримання нею грошових коштів від своїх представників. Як вказує [PERSON], спірне офісне приміщення придбано за її нотаріально посвідченої згоди, що свідчить про придбання майна за кошти, які належали подружжю на праві спільної сумісної власності. [PERSON] не згодна, що земельна ділянка площею 0,1685 га придбана за грошові кошти, отримані [PERSON] від продажу автомобіля TOYOTA VENZA, 2011р.в., СВ3303АР, оскільки довіреність від 18.05. 2012р., якою [PERSON] уповноважив третіх осіб продати цей транспортний засіб, не є правочином купівлі-продажу, згідно правової позиції Верховного Суду України від 16.12.2016. у справі №6-688цс15. [PERSON] вважає помилковим висновок суду, що автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2012р.в., не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний в період шлюбу, а [PERSON] не доведено набуття спірного майна за його особисті кошти (том 5 а.с.36-42). В апеляційний суд [PERSON] не зявилась, про час і місце судового розгляду справи належним чином сповіщена, на чому наголошувала її представник [PERSON], повноваження якої належним чином підтверджені наявною у справі нотаріально посвідченою довіреністю, яка чинна до 15.12.2019 р. (а.с.58 т. 1). До канцелярії апеляційного суду Чернігівської області 20.11. 2017р. за вх. № 10917 надійшла заява [PERSON] у електронному вигляді, у якій вона зазначає, що у призначене на 20.11. 2017р. на 15 год. 00 хв. судове засідання зявитись не має можливості через незалежні від неї причини та просить розглянути справу у її відсутність за участю її представника [PERSON], яка діє на підставі довіреності. Вказує, що підтримує в повному обсязі свою апеляційну скаргу і просить її задовольнити, а апеляційну скаргу [PERSON] відхилити (том 5 а.с.159-160). Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе справу розглянути без участі [PERSON] у судовому засіданні, зважаючи, що її неявка не перешкоджає розглядові справи Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За приписами ч. 2 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що спільною сумісною власністю [PERSON] і [PERSON] є 3/25 частини нежилого приміщення офісного приміщення, площею 5,6 кв.м. по вул. Коцюбинського, 46, у м.Чернігові, а решта - 22/25 частини, є власністю [PERSON], як набута за його власні кошти до укладення шлюбу, а тому спірну частку приміщення виділено [PERSON], а на користь [PERSON] стягнуто із [PERSON] грошову компенсацію за належні їй 3/50 частини в розмірі 52440,29 грн. та припинено право спільної сумісної власності на цю частину приміщення за [PERSON] Суд першої інстанції визнав особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, на території Чернігівської міської ради, оскільки така земельна ділянка була придбана за особисті кошти [PERSON] одразу після продажу ним автомобіля 18.05.2012 року TOYOTA VENZA, 2011 року випуску. Також суд визнав земельну ділянку, площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175 на території Чернігівської міської ради такою, що придбана подружжям в період шлюбу, тобто спільною сумісною власністю та визнав за [PERSON] і [PERSON] право власності на 1/2 частину даної земельної ділянки. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю подружжя транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал В, дизель, білого кольору, 2012 року випуску, суд першої інстанції вважав, що зазначений автомобіль був придбаний та проданий в період шлюбу, [PERSON] не оспорює договору купівлі-продажу автомобіля, відчуженого без її згоди та відсутні докази, що кошти отримані від продажу автомобіля були використані [PERSON] не в інтересах сімї. З таким рішенням суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, з огляду на таке. Перевіряючи згідно ст. 303 ЦПК України законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступних висновків. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Встановлено, що 13 серпня 2011 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували між собою шлюб у Російській Федерації. Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04 вересня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Дітей від шлюбу сторони не мають. Перевіряючи аргументи скарг, апеляційним судом встановлено таке. [PERSON], обгрунтовуючи позовні вимоги, послалась на те, що 14.08.2011 року вона, діючи в інтересах сімї, уклала в Російській Федерації договір позики з [PERSON], та у останнього взяла в борг 90 тисяч доларів США на придбання спірного нежилого приміщення (а.с.69, т.1) та що 19.09.2012 року вона в Росії уклала кредитний договір з банком „ВТБ 24", за яким отримала в тимчасове користування 1.700000,00 російських рублів, що становило на той час 440 028,00 грн. і за вказані кошти 08.10.2012 року подружжям було придбано земельну ділянку площею 0,1687 га, вартістю 65186,00 грн., кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована на території Чернігівської міської ради (а.с.73-77,т.1). Проте, аргументи [PERSON] про придбання спірного нерухомого майна за її особисті кощти, в апеляційному суді не знайшли свого підтвердження, зважаючи, що, згідно наявної у матеріалах справи розписки [PERSON] (Колоніна до шлюбу) Н.М. отримала 14 серпня 2011 р. від [PERSON] у позику 90000 доларів США на території Російської Федерації. Однак, як встановлено апеляційним судом, матеріали справи не містять ніяких належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтвердили факт ввезення [PERSON] чи [PERSON] валютних коштів у розмірі 90000 доларів США через митний кордон на територію України після реєстрації шлюбу між сторонами у серпні 2011 року та придбання за ці кошти нерухомого майна у м.Чернігові, як це вона стверджувала. Наявне у справі рішення Балашихинського міського суду Московської області від 16 березня 2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 90000 доларів США не є належним і допустимим доказом придбання [PERSON] за її особисті кошти спірного майна в Україні (а.с.33 том 1). [PERSON] також не доведено у суді першої інстанції і не підтверджено апеляційному суду, що зазначені грошові кошти були витрачені на її та [PERSON] сімейні потреби, а відтак відсутні передбачені законом підстави визнавати отримані [PERSON] у позику від [PERSON] 90000 доларів США спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що з повідомлення про повну вартість кредиту від 19.09.2012 р. по договору № 625/0000-0118654 вбачається, що цим документом ВТБ 24 (ЗАО), що знаходиться у м.Москва, висловлює свою згоду на видачу кредиту у розмірі 1700000 рос. руб., а [PERSON] висловлює свою згоду на отримання кредиту та сплату ануїтет- них платежів з 19.09.2012 р. по 19.09.2019 р. під 23,30%. Зазначений документ у встановленому порядку ніким не завірений і не посвідчений. (а.с.73-74 т.1). Наявна у справі ксерокопія графіка погашення кредиту і сплати відсотків, підписана [PERSON],також ніким не завірена і не посвідчена та не містить підписів працівників банківської установи. Самого ж кредитного договору № 625/0000-0118654, або його належним чином завірену копію, [PERSON] упродовж розгляду справи у суді не надано. Відтак, [PERSON] не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України документальних доказів, які б підтвердили факт ввезення на територію України отриманих нею на території Російської Федерації у ЗАТ ВТБ 24 за кредитним договором № 625/0000-0118654 від 19 вересня 2012 року коштів у розмірі 1700000 рос. рублів і не доведено, що ці кошти також нею були витрачені в Україні на придбання спірного майна. Зважаючи на вказані обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що [PERSON] достовірно і безсумнівно не доведено суду ті обставини, що вищевказані договір позики та кредитний договір укладались нею в інтересах сім»ї та отримані за цими договорами кошти набули статусу спільного сімейного майна подружжя та були використані для придбання нерухомого майна у м.Чернігові або в інших інтересах сім»ї її та [PERSON] у період шлюбу. З огляду на викладене та згідно до ст. 57 СК України апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання її особистою власністю офісного приміщення площею 46,6 кв.м по вулиці Коцюбинського, 46 у м.Чернігові та земельних ділянок площею 0,1685 га та 0,1687 га, що розташовані на території Чернігівської міської ради не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають. Перевіряючи доводи скарг, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] з червня 2004 року зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності і, відповідно до свідоцтва платника єдиного податку, видом його господарської діяльності є роздрібна торгівля та здавання в оренду нерухомого майна. (а.с.161-166). Від здійснення власної підприємницької діяльності [PERSON], зокрема, з 01.01.2008 р. по 31.12.2011 р. отримав дохід 904120 грн., що документально підтверджується довідкою Державної податкової інспекції у м.Чернігові і ці обставини в апеляційному суді ніким не спростовані. (том 1 а.с.167). Як встановлено апеляційним судом, питання придбання спірного офісного приміщення по вул. Коцюбинського, 46 [PERSON] почав вирішувати ще до укладення шлюбу із [PERSON], сплативши 07 серпня 2011 р. представникові продавця в рахунок вартості цього приміщення 250000 грн. власних коштів. Приміщення по вул. Коцюбинського, 46 [PERSON] придбавав для здійснення власної підприємницької діяльності, від якої мав отримувати прибуток для своїх власних особистих потреб. На спростування вказаних обставин [PERSON] належних і допустимих документальних доказів не надано у суді першої інстанції і не представлено апеляційному суду. Апеляційний суд приймає до уваги також і ті обставини, що шлюб між сторонами зареєстрований 13 серпня 2011 р., а договір купівлі-продажу спірного офісного приміщення був укладений 17 серпня 2011 року. Доказів того, що джерелом надходження коштів на придбання спірного нежитлового приміщення є спільні сумісні кошти подружжя, [PERSON] не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду, з огляду на таке. Як убачається з матеріалів справи, 17.08.2011 року між [PERSON], як продавцем, від імені та інтересах якого діяла його повноважний представник [PERSON], та [PERSON], як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення офісні приміщення. За умовами цього договору продавець в особі представника продав, а [PERSON] придбав нежиле приміщення офісні приміщення загальною площею 46,6 кв. м, розташовані в м. Чернігові, по вул. Коцюбинського, 46 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:01:032:9313. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 2994 (т.2 а.с.261-262, том 3 а.с.69). Зазначений договір в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Відповідно до п. 2.1. договору від 17.08.2011 року [PERSON] заплатив продавцеві 284582 грн. 00 коп. за придбане нежиле приміщення офісні приміщення, ще до підписання договору (а.с. 261 на звороті т. 2). Згідно з розпискою [PERSON] від 07 серпня 2011 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, остання в інтересах продавця [PERSON] одержала від [PERSON] 07 серпня 2011 року (неділя) аванс у сумі 250 000 грн. в рахунок продажу нежилого приміщення (а.с.69,т.3). Дані обставини підтверджуються і нотаріально завіреною заявою [PERSON] від 26 січня 2015 року, з якої убачається також, що решту вартості майна у сумі 34582,00 грн. [PERSON] сплатив безпосередньо перед підписанням договору. (а.с.130 зі зворотом, т. 1). На спростування вказаних обставин [PERSON] не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду. Перевіряючи аргументи скарг, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] був власником придбаного до укладення шлюбу із [PERSON] за власні кошти автомобіля MAZDA СХ9, державний номерний знак [NUMBER], 2008 р.в., який [PERSON] 22 липня 2011 р. знятий з обліку у Чернігівському МРЕВ для реалізації в межах України, державні номери були здані, транзитний номер 25АЕ1020, (а.с.131-135 том 1). Факт придбання за власні кошти, зняття автомобіля з обліку 22.07.2011р. для реалізації, а також і припинення реєстрації цього автомобіля за [PERSON] в апеляційному суді ніким не спростовано. 26 липня 2011 р. [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] з правом передовіри на продаж автомобіля MAZDA СХ9, ДНЗ СВ 7717 АК. 26 липня 2011 року [PERSON] від імені [PERSON] видала довіреність [PERSON] та [PERSON] без права передовіри продати автомобіль MAZDA СХ9, ДНЗ СВ 7717 АК та в рахунок оплати вартості цього автомобіля 26.07.2011 р. отримала від [PERSON] та [PERSON] 240000 грн., а отже факт відчуженням [PERSON] вказаного автомобіля знайшов своє підтвердження в апеляційному суді і зазначені обставини ніким не спростовані (136-139 том 1). Окрім того, згідно довідки-рахунку від 23 серпня 2011 р. серії КІМ № 618912 автомобіль MAZDA СХ9, ДНЗ СВ 7717 АК проданий [PERSON] за 240 тисяч 620 грн. та був за нею зареєстрований як за власником Черкаським ВРЕР, що підтверджується обліковою карткою приватного ТЗ № [NUMBER]. Зареєстроване за [PERSON] на підставі довідки-рахунку право власності на автомобіль MAZDA СХ9, ДНЗ СВ 7717 АК та зазначені документальні докази в апеляційному суді ніким не спростовані (а.с.140-141). З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що [PERSON] був відчужений автомобіль MAZDA СХ9, державний номерний знак [NUMBER], 2008 р.в., за 240000 грн. до реєстрації шлюбу із [PERSON] і оплата [PERSON] власними коштами, отриманими за автомобіль MAZDA СХ9, ДНЗ СВ 7717 АК, вартості спірного приміщення по вул..Коцюбинського,46 сумнівів у суду не викликає. Також [PERSON] на підтвердження своїх вимог надав суду розписку від 05.08.2011 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи, з якої убачається, що [PERSON] взяв у борг гроші у сумі 50 тисяч грн. у [PERSON] для купівлі офісного приміщення по вул..Коцюбинського,46 та зобовязався повернути гроші позикодавцеві на першу його вимогу (а.с. 68, т.3). Перевіряючи доводи скарг, апеляційним судом встановлено, що [PERSON], мати [PERSON], з 2002 року є субєктом підприємницької діяльності і видом її господарської діяльності значиться роздрібна торгівля та здавання в оренду власного нерухомого майна, що підтверджується наявними у справі документальними доказами, оригінали яких досліджені апеляційним судом і ці обставини у судовому засіданні ніхто не спростовував і не заперечував. Апеляційним судом також встановлено, що згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 28 грудня 2010 року [PERSON] купила у продавця [PERSON], від імені якого діяв його представник [PERSON], нежиле приміщення приміщення магазину, вартістю 189162,00 грн., загальною площею 37,5 кв.м у місті Чернігові, вулиця Коцюбинського, 46, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0057 га, кадастровий номер 7410100000:01:032:9313 (том 5 а.с.138-148,158-159). Як встановлено апеляційним судом, придбане [PERSON] у 2010 р. приміщення магазину площею 37,5 кв.м є суміжним із купленим 17 серпня 2011 року [PERSON] офісним приміщенням загальною площею 46,6 кв. м, що розташоване в м. Чернігові, по вул. Коцюбинського, 46. (а.с.159 том 5) Як встановлено апеляційним судом, [PERSON] належні їй приміщення магазину у м. Чернігові по вул. Коцюбинського,46, та іншу власну нерухомість здає в оренду (том 5 а.с.138-148). Зважаючи на сукупність вказаних обставин, апеляційний суд визнає за можливе надану [PERSON] розписку, яка ніким не спростована та узгоджується з обставинами справи, про отримання 05.08.2011 р. у позику від [PERSON] 50000 грн. для придбання спірного приміщення, визнати у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України належним і допустимим доказом у цій справі. Відтак, сукупність досліджених доказів та обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що хоча спірне офісне приміщення по вул.Коцюбинського, 46 у м.Чернігові і було набуте 17.08.2011р. на четвертий день після укладеного 13.08.2011 р. шлюбу, але вартість цього приміщення [PERSON] сплачена за рахунок його, [PERSON], власних коштів, отриманих за відчужений автомобіль MAZDA СХ9, ДНЗ СВ 7717 АК, та за рахунок отриманих у позику коштів від [PERSON] до підписання договору купівлі-продажу і до укладення шлюбу із [PERSON] З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що визнання оскаржуваним рішенням 3/25 частин спірного нежилого приміщення офісного приміщення площею 5,6 кв.м по вул.Коцюбинського, 46 у м.Чернігові спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] є помилковим, виходячи з доведеності [PERSON] придбання цього обєкта нерухомого майна уцілому за його, [PERSON], особисті кошти та для його підприємницької діяльності. Окрім того, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як обєкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України. Перевіряючи аргументи скарг, апеляційним судом встановлено, що 21 травня 2012 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстрований в реєстрі за № 1337, площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради і призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Продаж земельної ділянки вчинено за 65108,00 грн. (а.с.26-27 том.1). 08 жовтня 2012 року між [PERSON] і [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, який зареєстрований в реєстрі за № 2840, площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована та території Чернігівської міської ради і призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). За домовленістю сторін продаж земельної ділянки вчинено за 65186,00 грн. (том 1 а.с.24-25). Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. Перевіряючи доводи скарг, апеляційним судом встановлено, що [PERSON] з 24.02.2011 р. мав у власності придбаний ним у торгівельній організації за власні кошти автомобіль TOYOTA VENZA, 2011 року випуску, СВ3303АР, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 28.04.2011 р. (том 1 а.с.132, 143). За даними Чернігівського МРЕВ, 18 травня 2012 р. автомобіль TOYOTA VENZA, 2011 року випуску, СВ3303АР, [PERSON] був знятий з реєстрації для продажу. (том 1 а.с.131-132). 18 травня 2012 р. [PERSON] видав нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] або [PERSON] або [PERSON] продати на власний розсуд автомобіль TOYOTA VENZA, 2011 року випуску, СВ3303АР з правом передоручення з усіма цивільними правами (а.с.144 т.1) Згідно розписки від 18.05.2012. [PERSON] отримав від [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 160000грн. в рахунок оплати автомобіля TOYOTA VENZA, 2011 року випуску, СВ3303АР, а 22 травня 2012 року згідно довідки-рахунку серії ДПІ № 317055 цей автомобіль був проданий [PERSON] та згідно квитанції № 9856 від 22.05.2012 р. у ГУ ДКСУ у Одеській області [PERSON] сплачений податок у розмірі 1644,70 грн. на дохід фізичних осіб (а.с.145-147 том 1). Факт продажу [PERSON] автомобіля TOYOTA VENZA, 2011 р. в., реєстраційний номер [NUMBER] за 160000 грн. і придбання цього автомобіля [PERSON] в апеляційному суді ніким не спростовано. Відтак, апеляційний суд вважає доведеними обставини, що за виручені від продажу власного автомобіля TOYOTA VENZA, 2011 року випуску, СВ3303АР, особисті кошти у сумі 160000 грн., [PERSON] 21 травня 2012 р. купив у [PERSON] за 65108,00 грн. згідно договору купівлі-продажу земельну ділянку, площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради і призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а також 08 жовтня 2012 року [PERSON] купив у [PERSON] за 65186,00 грн. згідно нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована та території Чернігівської міської ради і призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Як встановлено апеляційним судом, у матеріалах справи відсутні належні і допустимі документальні докази, які б достовірно підтвердили, що за період після укладення шлюбу 13.08.2011 р. і станом на 08 жовтня 2012 року джерелом надходження коштів на придбання обох спірних земельних ділянок були спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON], або їх спільна сумісна праця, або спільна підприємницька діяльність і не доведено наявності якихось інших коштів, що могли би бути або були використані для придбання цих земельних ділянок. Зважаючи на вказані обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що обидві спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю [PERSON] як такі, що придбані за його, [PERSON], особисті кошти, виручені від продажу належного йому автомобіля TOYOTA VENZA, 2011 р. в., реєстраційний номер [NUMBER]. Апеляційний суд відхиляє доводи [PERSON] про надання нею згоди на придбання спірного майна та на передачу майна у заставу, оскільки право власності набувається не внаслідок згоди як такої, а з підстав, визначених законом. Сама по собі згода на придбання майна або передачу майна у заставу не підтверджує і не спростовує придбання майна за спільні або особисті кошти подружжя і не є самостійною підставою для визначення правового статусу майна у разі його поділу та не підтверджує джерела набуття коштів, за які було придбано майно. Перевіряючи доводи скарг, апеляційним судом встановлено наступне. 28 липня 2012 року між ТОВ «Автомобільна компанія «Сівер-Авто» і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № SA-0000155 від 28 липня 2012 року транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 645760,00 грн. (том 1 а.с.148-152). За умовами цього договору [PERSON] мав сплатити 193760 грн. протягом трьох робочих днів з дня підписання цього договору, а решту вартості автомобіля 452000 грн. протягом трьох робочих днів з моменту надання йому повідомлення про готовність автомобіля для передачі покупцеві. Встановлено, що 07 серпня 2012 р. між ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» та [PERSON] укладений кредитний договір № 1/1175328, згідно якого [PERSON] отримав кредитні кошти у сумі 452000 грн. строком повернення до 06 серпня 2019 р. У забезпечення зобовязань за кредитним договором був укладений договір застави № Z1/1175328 від 07.08. 2012 р. та переданий у заставу належний [PERSON] автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 р.в. державний номерний знак [NUMBER]. Вартість предмета застави- 645760,00 грн. (а.с.153-156 том 1). Згідно довідки ПАТ «КРЕДІ [PERSON]» заборгованість за кредитним договором № 1/1175328 від 07 серпня 2012 р. повністю погашена 17 липня 2014 р. (а.с.157 том 1). В апеляційному суді зазначені обставини сторони не спростовували і не заперечували. За даними системи «МРЕВ-2000» Чернігівського ВРЕР цей автомобіль значився зареєстрованим 07.08.2012 року на підставі довідки-рахунок ДПІ 283495 від 07.08.2012 року та вантажно-митної декларації № 111604 від 10.05.2012 року на імя [PERSON]. 22.07.2014 року зазначений автомобіль перереєстрований на підставі довідки-рахунок ВІА 606633 від 22.07.2014 року за [PERSON]. 21.01.2015 року цей автомобіль перереєстрований на підставі довідки-рахунок ВІА 986335 на імя [PERSON], якій як власникові автомобіля, видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 21.01.2015 р., що документально підтверджується наявними у справі доказами, які в апеляційному суді ніким не спростовані. (а.с.108-110, 177 том 1). За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що автомобіль спірний автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012р.в., днз. СВ3303АР придбаний у період шлюбу і був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] відповідно до ст. 60, 61 СК України, оскільки матеріали справи не містять належних і достовірних документальних доказів, які б підтвердили, що спірний автомобіль придбаний за особисті кошти одного з подружжя, а згідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено законом. Укладення [PERSON] кредитного договору та виконання кредитних зобов»язань у період шлюбу не змінює правового статусу об»єкта спільної сумісної власності подружжя і не є підставою для визнання автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2012 р.в., державний номерний знак [NUMBER] особистим майном [PERSON] Зважаючи, що [PERSON] автомобіль відчужений, з [PERSON] на користь [PERSON] згідно до ч.1 ст. 70 СК України належить стягнути половину вартості автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 р.в., днз СВ3303АР, визначивши її на підставі договору купівлі-продажу № SA-0000155 від 28 липня 2012 року (том 1 а.с.148-152). у сумі 322880 грн. ( 645760,00 грн. : 2). Наявний у справі висновок № 109 від 30.03.2015 р. автотоварознавчого дослідження транспортного засобу апеляційний суд не приймає в якості доказу вартості спірного автомобіля у розмірі 1007216,40 грн., оскільки цей документ отриманий у позапроцесуальному порядку, спірний автомобіль експертом не оглядався і не досліджувався, про відповідальність по ст.ст.384,385 КК України експерт судом попереджений не був (а.с.7-8 т 1). Зазначені обставини не були встановлені та не досліджені судом першої інстанції належним чином, що призвело до помилкового вирішення справи. Відтак, апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору. Позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою власністю необхідно задовольнити частково та визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], а також стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] половину вартості автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] в розмірі 322880 грн. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] має бути відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності підлягає частковому задоволенню, з визнанням: особистою приватною власністю [PERSON] нежиле приміщення - офісні приміщення, загальною площею 46,6 кв. м, що розташоване в м. Чернігові, по вулиці Коцюбинського, будинок 46 і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер [NUMBER]: 01:032:9313; особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради та земельну ділянку площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована на території Чернігівської міської ради. В задоволенні решти вимог зустрічного позову [PERSON] необхідно відмовити. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України та з урахуванням роз»ясень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розподіл судових витрат між сторонами здійснюється пропорційно до розміру задоволених позовних вимог обох сторін та пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких кожній із сторін відмовлено. Визначаючи загальну вартість нерухомого майна, апеляційний суд згідно до ст. ст.57-59, 66 ЦПК України приймає до уваги висновок С- 48 судової експертизи, проведеної експертами Чернігівської регіональної торгово-промислової палати від 18.06.2015 р., яким визначено що ринкова вартість придбаного [PERSON] спірного нерухомого майна на день проведення експертизи становить: приміщення магазину у місті Чернігові по вул. Коцюбинського, 46, розміщеного на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057га, - 885504,00 грн.; земельної ділянки площею 0,1687 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5173, яка розташована на території Чернігівської міської ради 633687 грн.81 коп.; земельної ділянки площею 0,1685 га, кадастровий номер 7410100000:02:014:5175, яка розташована на території Чернігівської міської ради 632963 грн. 55 коп. (том 1 а.с.232-252). Зважаючи на сукупність обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне визначити вартість спірного автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO, білого кольору, 2012 року випуску, СВ 3303 АР, у розмірі 645760 грн., виходячи з договору купівлі-продажу від 28.07. 2012 р., та договору застави від 07 серпня 2012 року, які ніким не спростовані і є чинними. (том 1 а.с.148-156). Надані [PERSON] звіти про оцінку нерухомого майна апеляційний суд не приймає в якості належних і допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, оскільки ці документи отримані в позапроцесуальному порядку, а субєкти оціночної діяльності не попереджались про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. Відтак, з [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно задоволених вимог ( відповідно 88% та 12%) підлягає стягненню 438,48 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, 1920 грн за проведення судової експертизи, 482,68 грн за розгляд справи апеляційним судом. З [PERSON] на користь [PERSON] пропорційно задоволених вимог (відповідно 12% та 88%) підлягає стягненню 3215,52 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 3536,72 грн. за розгляд справи апеляційним судом.

Outcome: partial