Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаною позовною заявою, в якій з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23.05.2016 року, просить стягнути із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в сумі 68500,00 грн. та судовий збір в розмірі 685,00 грн. Окрім того, просить припинити право власності [PERSON] на частку в розмірі 20/300 ід. ч. будинку №39 квартири №5 по вулиці Щорса в м. Житомирі, загальною площею 11,9 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати 8,3 кв.м. та веранди 3,6 кв.м. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.09.2012 року позивачем на прилюдних торгах, які були проведені Житомирською філією ТОВ «ТД [PERSON]» було придбано 20/300 ід. ч. будинку №39 квартири №5 по вулиці Щорса в м. Житомирі, загальною площею 11,9 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати 8,3 кв.м. та веранди 3,6 кв.м. 05.10.2012 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], на підставі акту про проведені публічні торги, зареєстровано право власності на зазначений обєкт нерухомості. Вказав, що публічні торги оспорювались власниками квартири, проте рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17.04.2013 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Окрім того, зазначив, що з часу набуття права власності на спірну нерухомість користуватись та розпоряджатись квартирою він не може, оскільки відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні власністю, поділ майна в натурі є неможливим згідно висновку експерта, у звязку із чим змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги збільшили, просили стягнути компенсацію вартості майна відповідно до висновку експерта в сумі 90920,00 грн., в решті позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. Просили його зодавольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що придбаного [PERSON] майна не існує, оскільки в будинку №39 по вулиці Щорса в м. Житомирі квартира №5 складається з однієї кімнати 20,4 кв. м., та коридору 6,8 кв. м., такого майна на яке вказує позивач, а саме житлової кімнати 8,3 кв.м. та веранди 3,6 кв.м в квартирі № 5 не існує. Зазначила, що спільне користування з позивачем майном квартирою № 5 в будинку №39 по вулиці Щорса в м. Житомирі є неможливим, оскільки майно не виділено в натурі, поділ майна є неможливим, Наголосила, що мала намір сплатити позивачу компенсацію вартості належного йому майна, в сумі 26882,10 грн., тобто в сумі за яку позивач придбав майно на прлюдних торгах, пояснила, що нею було внесено на депозитний рахунок кошти, проте позивач не погодився в вартістю. Просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку відповідача [PERSON] Крім того, пояснив, що не працює, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, неофіційного заробітку не має, проживає за кошти своєї дружини та матері. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Статтею 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Способи захисту порушених прав визначені у ст. 16 ЦПК України. Судом встановлено, що 17.09.2012 року ТОВ ТД [PERSON] в особі Житомирської філії було проведено прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна, а саме 20/300 ід.ч. будинку №39 квартири №5 по вул. Щорса у м. Житомирі, яка належала боржнику [PERSON] на праві власності. Зазначені прилюдні торги було оформлено Протоколом №06-0080/12 проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого нерухомого майна належного [PERSON] ([ADDRESS]). Відповідно до вказаного протоколу в прилюдних торгах брали участь [PERSON] та [PERSON], які внесли гарантійні внески по 4005,43 грн. кожен. Переможцем прилюдних торгів було визнано [PERSON], який запропонував ціну 27000 грн. /а.с. 11/ Свідоцтвом від 05.10.2012 року виданим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за №10765 на підставі [PERSON] про проведені публічні торги, затвердженого начальником Богунського ВДВС Житомирського МУЮ [PERSON], посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається із 20/300 ід. частин будинку, загальною площею 11,9 кв.м., житловою площею 8,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. /а.с. 6/ Зі змісту копії витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №26807937 від 15.09.2014 року вбачається, що [PERSON] на праві власності належить 20/300 ід. частин будинку № 39, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. /а.с. 7/ Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17.04.2013 року у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Ерсте Банк, Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції, Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім [PERSON] в особі Житомирської філії, [PERSON], третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання незаконними прилюдних торгів, скасування протоколу про проведення прилюдних торгів та свідоцтва про право власності на нерухоме майно відмовлено. Рішення набрало законної сили 30.04.2013 року. /а.с. 12,13/ Відповідно до копії договору дарування частини житлового будинку від 29.06.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №89 вбачається, що [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] належні йому на праві власності 20/300 частин житлового будинку №39, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Щорса. /а.с. 32-33/ Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до положень ст. 317, ст. 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України закріплює Конституційний принцип непорушності права власності, який означає, що право власності є недоторканим, а власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз'яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. \~З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов'язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч.1 цієї статті. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6 - 2925цс15, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам розяснено, що квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Зі змісту висновку від 28.04.2014 року № 47/04-14( а.с. 15-30) вбачається, що поділ квартири № 5 в житловому будинку по вул. Щорса, 39 в м.Житомирі при існуючому об"ємно- планувальному рішенні у відповідності до ідеальних часток співвласників, за умови дотримання вимог державних будівельних норм не вбачається можливим, що не заперечувалось сторонами по справі. Згідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно за законом або є неможливим (спільна річ є неподільною), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 08/16 від 16.01.2017 року, складеного судовим експертом [PERSON] дійсна (ринкова) вартість частини квартири №5, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Щорса, буд. 39, загальною площею 11,9 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати 8,3 кв.м. та веранди 3,6 кв.м. станом на проведення експертного дослідження складає 90920,00 грн. З огляду на наведене та беручи до уваги, що станом на дату судового розгляду даної справи квартирою №5, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Щорса, буд. 39 користуються відповідачі, які також фактично володіють та користуються належною позивачу часткою в цій квартирі, в той час коли позивач позбавлений такої можливості, суд вважає, що право позивача на грошову компенсацію вартості належної йому частки в цій квартирі підлягає судовому захисту. Відповідно до ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Крім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача [PERSON], яку підтримував відповідач [PERSON] про стягнення грошової компенсації за частку майна позивача у розмірі 26882,10 грн., оскільки у сторін відсутня згода про розмір грошової компенсації, а тому суд, беручи до уваги положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», приходить до висновку, що розмір грошової компенсації має бути встановлений [PERSON] за дійсною вартістю частини квартири на час розгляду справи, а саме у розмірі 90920,00 грн. Посилання відповідача [PERSON] на те, що він немає офіційного місця роботи не може свідчити про те, що сплата вартості компенсації частини майна буде для нього надмірним тягарем, натомість відповідач стає власником майна, яким він користується в повному обсязі. Відповідач працездатний, доказів про неможливість працевлаштуватися, чи стати на облік в центр зайнятості суду не надав, так само як і не надав доказів про те, що має інші зобовязання щодо утримання неповнолітніх дітей, батьків, не надав доказів суду, що перебуває на утриманні матері та дружини, не надав доказів, що не отримує неофіційного доходу. Крім того, не надав суду доказів про сплату позивачу матеріальної компенсація за володіння та користування його частиною майна. Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги, що спірна квартира в домоволодінні має одну житлову кімнату, сторони не повязані сімейними стосунками, що унеможливлює спільне володіння та користування квартирою, а припинення права позивача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, він наполягає на задоволенні його позовних вимог в цій частині, тому наявні підстави для припинення права власності [PERSON] на частку у спірній квартирі зі стягненням на його користь зі співвласника [PERSON] грошової компенсації. Разом з цим,\~\~суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] в частині стягнення із [PERSON] грошової компенсації вартості частини спірної квартири, оскільки вона не є співвласником квартири, а лише користується нею як колишній власник. Згідно із п. 4 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 86 ЦПК України, кошти на оплату судової експертизи вносяться стороною, яка заявила клопотання про проведення експертизи. Зі змісту акту №08-16 здачі-приймання висновку експерта №08/16 від 16.01.2016 року вбачається, що позивачем відповідно до ухвали суду від 18.10.2016 року сплачено витрати по проведенню експертизи у розмірі 1762,00 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] витрати, пов'язані з проведенням експертного дослідження у розмірі 1762,00 грн. Згідно із положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При цьому різниця встановленої Законом України «Про судовий збір» ставки судового збору за позовами майнового характеру на момент звернення позивачем з даним позовом до суду, підлягає стягненню із відповідача в дохід держави.

Outcome: partial