Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зазначивши на обґрунтування позову, що з 27 квітня 2011 року знаходиться з відповідачем в шлюбі, який зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, в період якого у них народилася спільна неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO]. З лютого 2016 року вони не проживають однією сім'єю, так як сумісне життя стало неможливим через різні погляди на життя, внаслідок чого на протязі тривалого часу сімейні стосунки погіршились, що привело до їх фактичного припинення. Проживають окремо, спільного господарства не ведуть, а спроби примирення між ними не приносять позитивних результатів. Вважає, що сім?я розпалася і зберегти її неможливо, а подальше формальне перебування у шлюбі суперечить інтересам кожного з них та моральним засадам суспільства, тому строку на примирення не потребують. Спір щодо спільного майна відсутній. Після припинення сімейно-шлюбних відносин син проживає з нею, але відповідач добровільно їй матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а домовленості щодо його участі в її утриманні між ними не досягнуто. Оскільки відповідач працює сантехніком в ТОВ «Агро-Овен» та має постійний дохід в вигляді заробітної плати, прохала стягнути з нього аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини його заробітку (доходу) щомісячно до повноліття дитини, так як права та обов'язки батьків є рівними за законом, в тому числі щодо утримання дітей. Позивачка, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.19,20), в судове засідання не з'явилась, надавши суду письмову заяву (а.с.23), за якою прохала розглядати справу у її відсутність без фіксації судового розгляду справи технічними засобами, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та прохала їх задовольнити, оскільки сімейно-шлюбні відносини з відповідачем припинено з лютого 2011 року, після чого мір до збереження сім'ї вони не приймали, а вона має намір створити іншу сім'ю, в зв'язку з чим строку на примирення не потребують, а також просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у зазначеному в позовній заяві розмірі. Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.18,22), у судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву (а.с.24), згідно якої просив розглянути справу за його відсутності без фіксації судового розгляду справи технічними засобами. Позов в частині розірвання шлюбу визнав в повному обсязі та не заперечував проти його розірвання, оскільки примирення не можливе, так як він має намір створити іншу сім'ю. З позивачкою не проживає однією сім'єю з лютого 2016 року, спільного господарства не ведуть. Позов в частині стягнення аліментів на утримання сина визнав в розмірі 1/4 частини його заробітку щомісячно до повноліття дитини, оскільки він офіційно працює в ТОВ «Агро-Овен» та має постійний прибуток у вигляді заробітної плати. В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч. 2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу по наявних у справі доказах. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов як в частині розірвання шлюбу, так і в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ст. 105, 112 Сімейного кодексу України шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду, а згідно ст. 180-182 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що сторони з 27 квітня 2011 року знаходяться з відповідачем в шлюбі, який зареєстрований виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.8), в період якого у них народилася спільна неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO] (а.с.7), який відповідно до акту підтвердження фактичного місця проживання від 24 травня 2016 року (а.с.10) та акту обстеження житлово-побутових умов від 24 травня 2016 року (а.с.11), складених за участю депутата Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області [PERSON], проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Причиною розірвання шлюбу є складні взаємовідносини подружжя, які складися через різні погляди на сімейне життя, що призвело спочатку до погіршення стосунків в сім'ї, а з лютого 2016 року - до припинення сімейно-шлюбних, при цьому згідно поданих до суду письмових заяв і позивачка, і відповідач мають намір створити іншу сім'ю (а.с.23,24), а вказане свідчить про неможливість подальшого збереження сторонами сім'ї та шлюбу, а спільне життя суперечило б інтересам подружжя та положенням ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України, відповідно до якої кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Спору між сторонами щодо спільного майна та місця проживання неповнолітньої дитини не має. З урахуванням тих обставин, що сторони не бажають зберігати шлюб, про що свідчать подані ними до суду заяви про розірвання шлюбу (а.с.23,24), та мають намір створити інші сім'ї, а також враховуючи принцип добровільності шлюбу, моральні засади правового інституту сім'ї та інтереси дитини, суд приходить до висновку, що позов про розірвання шлюбу є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Після припиненням сімейно-шлюбних відносин сторони проживають окремо, а неповнолітня дитина проживає з позивачкою, при цьому відповідач матеріальну допомогу на її утримання позивачці фактично не надає, хоча зобов'язаний це робити за законом, а домовленості щодо утримання сина між сторонами не досягнуто. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої на Україні з 27 вересня 1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно ст. 180-182 СК України батьки зобов'язані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Положеннями ч. 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, а ст.184 цього Кодексу передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, при цьому визначений розмір аліментів у твердій грошовій сумі підлягає індексації у встановленому законом порядку. В п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач працює в ТОВ «Агро-Овен» та має постійний щомісячний дохід у вигляді заробітної плати (а.с.24,25), у зв'язку з чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в примусовому порядку відповідно до вимог ст.183 Сімейного кодексу України в частці від заробітку (доходу). При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує визнання позову відповідачем згідно поданої до суду письмової заяви (а.с.24), матеріальне становище платника аліментів, який працює та має прибутки від офіційної трудової діяльності, з урахуванням стану здоров'я як дитини, так і платника аліментів та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини у розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно до досягнення нею повноліття, але не менше 30% встановленого Законом України Про державний бюджет України на 2014 рік прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Будь-яких інших доказів на підтвердження матеріального стану, стану здоров'я як відносно дитини, так і відносно відповідача сторонами не надано. Інших утриманців відповідач не має. Крім цього, в зв'язку із задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в частині задоволених позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, оскільки позивачка при зверненні з позовом до суду звільнена від цих витрат, та на користь позивачки - в частині позову про розірвання шлюбу. На підставі викладеного,

Outcome: approved