Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання батька. В обґрунтування позову посилається на те, що перебував у шлюбі з [PERSON] 27.05.1997р. шлюб було розірвано. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу будь-яке спілкування між ним, колишньою дружиною та відповідачем було припинено. Позивач власного житла не має. З 11.01.2005р. по липень 2017р. він був зареєстрований та фактично проживав [INFO]. Однак, на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду від 22.06.2017р. №310/1057/17 позивача було виселено з вказаного житла. У звязку з цим йому довелося жити в покинутому приміщенні в одному з районів міста, на даний час він тимчасово проживає у свого приятеля. Він є пенсіонером, єдиним джерелом його існування є пенсія, яка становить 1435,00 грн. на місяць Будь-яких інших доходів, окрім пенсії, позивач не має. У січні 2017р. йому був встановлений клінічний діагноз мультирезистентний туберкульоз (МРТБ), у звязку з чим в період часу з 04.05.2018р. по 04.09.2018р. він перебував на стаціонарному лікуванні в КУ «Бердянський протитуберкульозний диспансер» ЗОР. Посилаючись на ст.ст. 202, 205 Сімейного кодексу України просив стягнути з відповідача аліменти на його утримання у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця. Позивач [PERSON] і його представник [PERSON] в судове зсідання не зявилися. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] подала відзив на позов (а.с 28-30). В обґрунтування заперечень відповідача проти позову вказує на те, що після розірвання шлюбу між батьками відповідача, а саме з 1997 року позивач не підтримував зі своїм сином ніяких стосунків, жодним чином не приймав участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні, повністю самоусунувся від виконання своїх обовязків. Відповідач з 05.10.2018р. був вимушений звільнитися з роботи, оскільки його мати [PERSON] захворіла на онкологічне захворювання і потребує у звязку з цим сторонньої допомоги, яку, крім нього , надати нікому. Офіційно відповідач зараз ніде не працює, будь-яких доходів не отримує, знаходиться на утриманні своєї дружини. На даний час відповідач разом з дружиною проживають з його матірю, оскільки вона є інвалідом 2 групи безстроково і згідно з актом МСЕК від 01.03.2018р. потребує частково сторонньої допомоги. Позивачем не надано жодного письмового аргументованого доказу, який би підтверджував його витрати на лікування, а також того, що його доходу не вистачає на лікування. Відповідач [PERSON] і його представник [PERSON] доводи, викладені у відзиві на позов підтримали. Відповідач додатково суду пояснив, що за рішення суду з позивача були стягнуті аліменти на утримання відповідача, але він їх не сплачував. Надати підтвердження цьому не має можливості, оскільки в державній виконавчій службі виконавче провадження вже знищено. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Вислухавши відповідача та його представника, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд встановив таке. Позивач [PERSON], [INFO], є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження ( а.с.7) і не заперечується відповідачем у справі. [PERSON] є пенсіонером з 2011 року, отримує пенсію за віком у розмірі 1435,00 грн., інших доходів, як зазначає позивач, він не має (а.с.8,9). В обґрунтування потреби в отриманні матеріальної допомоги від сина позивач посилається на те, що його дохід є мінімальним і не забезпечує йому нормальної життєдіяльності. Його пенсії не вистачає на життя, оскільки він не має власного житла, йому був поставлений діагноз «мультирезистентний туберкульоз», у звязку з чим він потребує коштів на лікування. На підтвердження своєї хвороби позивачем надано копію виписки з історії хвороби №225 за період лікування з 04.05.2018р. по 04.09.2018р. в КУ «Бердянський протитуберкульозний диспансер» ЗОР (а.с.11,12). У виписці зазначені рекомендації: спостереження у дільничного фтизіатра. Відповідач [PERSON] зараз ніде не працює. Згідно з довідкою Бердянського міськрайонного центру зайнятості №120 від 20.11.2018р., [PERSON], не перебуває на обліку в Бердянському міськрайонному та інших центрах зайнятості України, матеріальну допомогу не отримує. (а.с.49). У відповідності до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає. Частиною 1 ст. 205 СК України унормовано, що розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) визначається з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. За ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Відповідно до ст. 206 СК України у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, інвалідами, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом за ними. В п. 21 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено судам, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. Згідно зі ст.1 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни це особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у звязку з втратою годувальника, відповідно до закону. З аналізу змісту вищенаведених норм і їх розяснення вбачається, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Потреба у матеріальній допомозі означає брак коштів, необхідних для підтримки нормальної життєдіяльності особи. З урахуванням закріпленого у ч. 1 ст. 10 СК України положення про можливість застосування аналогії закону до сімейних відносин, не врегульованих цим Кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі треба виходити з критеріїв, закріплених у ч. 4 ст. 75 СК України. За приписами ч. 4 статті 75 СК України особа потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленому законом. Тобто критерієм є прожитковий мінімум, визначений законом. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, встановлено з 01 липня 2018 року у розмірі 1435,00 грн. Позивач отримує пенсію за віком, яка з липня 2018 року становить 1435,00 грн., що забезпечує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб. Позивачем надано виписку з медичної картки стаціонарного хворого про проходження ним лікування в період з 04.05.2018р. по 04.09.2018р. Однак з даної виписки не вбачається, що після виписки з лікарні позивачу було призначено подальше лікування, на яке необхідно витратити певні кошти. Доказів витрат на проведене лікування позивачем також суду не надано. Крім того, суд бере до уваги, що позивачем заявлено позов з підстав ст. 202 СК України, позовних вимог про стягнення витрат на лікування, передбачених статтями 203, 206 СК України, позивач не заявляв. Згідно з\~приписами ч.1,\~ч.3\~ст.\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б доводили потребу у наданні йому матеріальної допомоги. За таких підстав у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed