Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначила, що: - вона тривалий час користується платіжною карткою АТ «КБ «Приватбанк»; - як свідчить виписка із її карткового рахунку, Приватбанком за період з 25.05.2017 року по 10.05.2020 року здійснено списання відсотків за користування кредитом та пені на загальну суму 4167,45 грн. Разом з тим, умови укладеного між позивачкою та відповідачем договору не передбачають стягнення відсотків та пені за користування грішми; - частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди; - у статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; - відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України); - за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання; - частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; - згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; - таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі); - у анкеті-заяві позичальника процентна ставка за кредитом не зазначалася та Сторонами не погоджувалася; - у цій анкеті-заяві, підписаній на вимогу Банку, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання по сплаті коштів та не визначено розмір неустойки; - у Приватбанку були відсутніми правові підстави для списання нарахованих відсотків та пені, позаяк такі не передбачені Договором; - відповідач, обґрунтовуючи право нараховувати відсотки та пеню, покликається на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як на невід`ємну частину договору; - вказані Умови та Правила не містять підпису позивача, як і відсутні докази, що вони не зазнавали змін протягом усього часу правовідносин сторін; - Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані та не визнавались позичальником; - відсутні підстави вважати, що при укладенні з позивачем кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а сторонами було дотримано форми кредитного договору у частині визначення розміру процентів й неустойки; - списання відповідачем з банківського рахунку позивача грошових коштів у вигляді процентів та пені здійснено за відсутності законної або договірної підстави. Посилаючись на вказані обставини та норми ЦПК України, позивач просить зобов`язати відповідача повернути їй безпідставно списані грошові кошти в сумі 4 167 гривень 45 копійок. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідач, подав відзив на позов у якому заперечив щодо вимог позову та просив відмовити в його задоволенні, оскільки укладений між сторонами договір не оспорено і є дійсним в усіх його частинах. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ч. 1 ст. 634 ЦК України, підписавши заяву, фізична особа, приєднується до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг, що підтверджується його особистим підписом. Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає й погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. З моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору. Згідно із визначенням, яке міститься в ст. 633 ЦК України, договори, які укладаються Банком з фізичними особами, є публічними. Також частинами 2 та 3 ст. 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів. Відсутність підпису Позичальника на Умовах та правилах та Тарифах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис Позивач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він ознайомлений з відповідними документами, а отже повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. Зокрема, із копії заяви чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Позивачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії Заяви чітко вбачається, що Позивач особистим підписом засвідчив, що "Я згоден, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між мною та Банком договір про надання банківських послуг. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані мені у письмовому вигляді. Я зобов`язуюся виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку». Крім того, вищезазначені Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях Банку та на офіційному сайті Банку. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Як вбачається із матеріалів справи, на підставі заповненої Позивачем заяви Банк видав позивачу кредитні картки зі встановленим кредитним лімітом. Вказана обставина не заперечується позивачем, як і не заперечується факт використання кредитного ліміту. Отже, Банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і Позивачем було укладено кредитний договір, який не оспорений, не визнаний недійсним чи неукладеним. Згідно із ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. У виписці по руху коштів чітко прослідковується, що Позивачу було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання Позивачем грошей, отримання ним коштів через банкомата, а отже й отримання кредитної картки, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Із виписки вбачається, що Позивач знімав кредитні кошти, потім погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженим наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік № 578/5). Отже, Позивач, використовуючи кредитні кошти та погашаючи заборгованість за кредитом (в тому числі за відсотками!), підтвердив укладення кредитного договору із Банком на відповідних умовах. Таким чином, відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про те, що укладений між сторонами договір є неукладеним, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Позивач користувався кредитними коштами, а тому зобов`язаний повернути суму отриманих кредитних коштів, сплатити проценти за користування ними. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові по справі № 342/180/17-ц від 03.07.2019 року, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником...». У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав . Згідно із статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Аналогічні висновки зробив Верховний суд у постанові №320/8618/15-від 10 жовтня 2019 року, а тому є всі підстави вважати, що звертаючись з вищевказаним позовом до суду позивач вибрав не ефективний спосіб захисту своїх прав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1051 ТІК України позичальник мас право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. На сьогоднішній день, стороною не оспорені пункти договору про нарахування відсотків. Якщо сторона вважає, що порушено її права в нарахуванні відсотків то вона має право оспорити його в судовому порядку, а потім (в випадку отримання такого рішення) вимагати повернення коштів. З врахуванням зазначеного, списання відсотків за користування кредитом не є безпідставно списаними коштами. Таким чином, враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач правомірно сплатила суму відсотків за договором із відповідачем, а тому відсутні підстави для їх повернення відповідачем позивачу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і безпідставним, а тому в його задоволенні слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed