Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком № 13 за адресою: м. Бердичів, ІІ пров.Герцена. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору дарування від 30.05.2008 року, вона і треті особи є власником будинку за адресою: м. Бердичів, ІІ пров. Герцена, 13. У вказаному будинку крім них також зареєстрований відповідач - [PERSON], який є сином бувшого власника будинку і який виїхав з будинку разом з батьками. На момент укладення договору дарування відповідач вже не проживав у будинку понад два з половиною роки. Ніяких особистих речей відповідача та будь- якого іншого його майна в будинку не має з 2005 року. З того часу відповідач в будинку не проживав, в будинок не приходив, перешкод в користуванні будинком йому ніхто не чинив. Реєстрація відповідача призводить до необгрунтованих додаткових витрат, оскільки сума комунальних платежів визначається з урахуванням усіх осіб, зареєстрованих у будинку. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. \~ В судове засідання позивачка не з"явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи в його відсутності до суду не надав. В судове засідання треті особи: [PERSON], [PERSON], в інтересах якої діє її мати [PERSON] не з"явились, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, не заперечують проти задоволення позовних вимог. В звязку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка і треті особи: [PERSON], [PERSON] є власниками будинку за адресою: м. Бердичів, ІІ пров. Герцена, 13, що підтверджується договором дарування від 30.05.2008(а.с. 18). У вище зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою МКВЖРЕП № 7(а.с.19). Відповідач відсутній в даному будинку з 2005 року, що підтверджується копією акту МК ВЖРЕП № 7 від 28.01.2008 року(а.с. 20). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст.ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як роз"яснено в листі Вищого Спеціалізованого Суду України від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Із роз"яснень наданих ВССУ у пункті 34 постанови Пленуму № 5 від 07.02.2014 року вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і відносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї колишнього власника житла. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України, та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов"язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права у осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселенні, на користування житлом. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб(ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, оскільки [PERSON], будучи зареєстрованим у вище вказаному будинку, не проживає там з 2005 року, є сином бувшого власника житла, право власності якого припинено, то суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved