Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] про визнання удаваним правочину, а саме: договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна: 657658080000, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 13 червня 2015 року Цопіною Н.Л., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за номером 644, та таким, що приховує інший правочин - договір довічного утримання від 13 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] Договір довічного утримання від 13 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] просять розірвати у зв'язку із його не виконанням. Також просять визнати за ними право спільної сумісної власності на зазначену квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримують вимоги позовної заяви та просять її задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. У подальшому, судовому засіданні представник відповідача позов визнала частково зазначивши, що оспорюваний між сторонами договір купівлі-продажу від 13 червня 2015 року по своїй суті є договором довічного утримання. Заперечує проти задоволення вимог про розірвання договору довічного утримання, оскільки сторони не узгоджували виду, розміру утримання, що унеможливлює встановлення виконання умов саме цього договору відповідачем. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків суд виходить із наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що 02.03.2006 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО Корнієць Л.І. 02.03.2006 року і зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 06 березня 2006 року за № 8741 (а.с. 8-9). Укладеним між [PERSON] та [PERSON] 13 червня 2015 року договором купівлі-продажу, [PERSON] відчужила квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] (а.с. 70). Крім того, у матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 13.06.2015 року на ім'я ПН КМНО Цопіної Н.Л. щодо посвідчення останньою договору купівлі-продажу квартири (а.с. 72). Згідно зі ст.ст. 744, 749 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання потребує волевиявлення обох сторін та обов'язкової його нотаріальної форми посвідчення (ст. 745 ЦК України). Також договір довічного утримання, за яким передається у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, зовнішнє волевиявлення обох сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що за удаваним правочином (ст.235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для приховання іншого правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно зі ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. З наявної в матеріалах справи розписки [PERSON] від 13 червня 2015 року (а.с.11) вбачається, що вона зобов'язувалася утримувати позивачів до кінця їх життя, а взамін вони передали їй спірну квартиру. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який є колишнім чоловіком [PERSON], повідомив, що їх з [PERSON] шлюб розірваний до набуття нею спірної квартири. Окрім того, він був присутній під час укладення договору купівлі-продажу 13 червня 2015 року, а також підтвердив, що вказаний договір є по суті договором довічного утримання і підтвердив написання [PERSON] пред'явлену йому в судовому засіданні для впізнання розписку [PERSON] від 13 червня 2015 року (а.с.11, 152). З наданих позивачами в судовому засіданні банківських виписок (а.с.114-140) вбачається, що за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. грошових коштів від [PERSON] за квартиру, як це зазначено в оспорюваному договорі купівлі-продажу від 13 червня 2015 р., вони не отримували. Обставини, що підтверджують удаваність договору купівлі-продажу від 13 червня 2015 року, а також не виконання [PERSON] зобов'язань по догляду за [PERSON] та [PERSON], підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], і самі позивачі, допитані в судовому засіданні в якості свідків. За викладених обставин суд приходить до висновку, що зазначений вище договір купівлі-продажу від 13 червня 2015 року є удаваним, оскільки його було вчинено для приховання договору довічного утримання, що визнав та підтвердив представник відповідача у судовому засіданні. Частина 1 ст.755 Цивільного кодексу України передбачає розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов"язків, незалежно від його вини. Із наданих до судового засідання доказів, суд приходить до думки, що відповідачка не виконувала та не виконує умови договору довічного утримання. Зокрема: відповідачка, отримавши житло у приватну власність, лише зареєструвала це право , проте участь у витратах на утримання будинку та при будинкової території , оплату комунальних послуг не здійснює, а також не надає будь-якої матеріальної або іншої допомоги позивачці. Таким чином, суд робить висновок про невиконання істотної умови типового договорудовічного утримання, за яким відповідачка принаймні повинна була надати у безкоштовне користування житло позивачці, яке відчужувалось за договором, сплачувати комунальні послуги та матеріально її забезпечувати. Таким чином суд вважає, що [PERSON] не утримувала позивачку, не забезпечувала її наглядом, ліками, медичним обслуговуванням, не сплачувала комунальні послуги, та не надавала необхідну матеріальну допомогу. Таким чином, встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] виникли фактичні відносини з приводу довічного утримання, які відповідачем не виконуються. Згідно наданих позивачами [PERSON] довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10,145), спірна квартира є єдиним житлом позивачів. У відповідності до частини 2 статті 749 Цивільного кодексу України, передбачено, що якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Згідно пункту 1 частини 1 статті 755 Цивільного кодексу України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. За змістом п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Тому суд прийшов до висновку, що обидві сторони оформили один правочин, але між ними насправді виникли інші правовідносини, а тому на підставі наведених норм та встановлених обставин, суд задовольняє позов у частині визнання спірного договору купівлі-продажу удаваним та таким, що приховує інший правочин - договір довічного утримання від 13 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] Також, за наслідками визнання договору удаваним та дослідженими обставинами справи, суд задовольняє вимогу про розірвання договору довічного утримання від 13 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] Щодо вимог позивачів про визнання за ними права спільної сумісної власності на спірну квартиру, суд виходить із такого. Так, одною з вимог позивачів є визнання за ними права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Проте, як встановлено у судовому засіданні і не заперечується сторонами по справі, спірна квартира була відчужена [PERSON], а [PERSON] не значився співвласником цієї квартири. При цьому, частиною 1 статті 756 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів в частині визнання за ними права спільної сумісної власності не підлягають задоволенню при розгляді даної справи, оскільки заявлений позов не стосується поділу спільного майна подружжя, а право власності [PERSON] на квартиру в даному випадку набувається внаслідок розірвання договору довічного утримання та на підставі законну, і не потребує рішення суду в цій частині позовних вимог. Слід також звернути увагу, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб'єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способами, визначеними законодавством, є підставою для прийняття рішення про відмову в позові. Судовому захисту підлягає порушене, а не ілюзорне право.

Outcome: partial