Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2700 гривень щомісячно, починаючи з моменту звернення і до її повноліття. Свою вимогу позивачка мотивує тим, що вона перебувала у шлюбних відносинах з відповідачем з 1999 року по 2004 рік. Від шлюбу мають доньку [PERSON],[INFO]. В зв'язку з розпадом сім'ї шлюб між ними було розірвано. Дитина зареєстрована за адресою відповідача,однак проживає разом з нею за її адресою проживання. Посилається на те, що з моменту розірвання шлюбу проживають відокремлено один від одного,ведуть роздільне господарство. Дитина повністю знаходиться на її утриманні, вона опікується нею. З моменту розірвання шлюбу з відповідачем і по даний час останній не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, незважаючи на те, що може це робити, участі у вихованні дитини не бере.На прохання мирно врегулювати фінансове питання на утримання дитини, останній не погоджується. Зазначає, що відповідач з часу розлучення ухиляється від виконання свого батьківського обов'язку щодо виховання та розвитку дитини, надання матеріальної допомоги. Відповідач інших стягнень по виконавчим документам не має і може здійснювати виплату аліментів на утримання дитини в зазначеному розмірі. Посилається на те, що відповідач не приймає участі у вихованні дитини , не регулярно і з затримками виплачує аліменти після її звернення до нього, а вона зі свого боку прикладає всі зусилля длядля забезпечення потреб неповнолітньої дочки у її повноцінному харчуванні, навчанні, оздоровленні, прийнятних умовах життя, придбанні необхідного дитячого одягу та взуття, лікуванні у разі хвороби, профілактичних заходах для запобігання розвитку та загостренню наявних хронічних хвороб, та у інших життєвих потребах та потребах розвитку дитини. Обгрунтовує вимоги тим, що спільне життя з відповідачем не склалось через взаємну психологічну несумісність та відсутність гармонії у сімейних стосунках, небажання мати міцну сім'ю. В зв'язку з вищевикладеним вимушена звертатись до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивачка, представник позивачки підтримали позовні вимоги, обґрунтувавши поясненнями, просять вимоги задовольнити в обсязі передбаченої законом суми і вважають, що відповідач повинен сплачувати аліменти в розмірі 2700 гривень в твердій грошовій сумі, щомісячно, з моменту подачі позову і до повноліття дитини, виходячи з матеріального стану її та відповідача та прожиткового мінімуму, розміру необхідної допомоги на утримання дитини, витрат необхідних для всебічного розвитку дитини та стану її здоров'я . Відповідач в судовому засіданні позов визнає частково, в частині розміру стягнення аліментів в твердій грошовій сумі заперечує, пояснюючи тим, що на даний час виходячи з матеріального стану та наданих ним суду доказів взмозі здійснювати виплати в розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно на утримання дитини,оскільки офіційно працює, інших доходів не має, підприємницькою діяльністю не займається, не згоден з мотивами викладеними позивачкою в позовній заяві та посиланням позивачки на ту обставину, що не надавав матеріальної допомоги, не здійснював піклування про сім'ю, просить вимоги задовольнити в розмірі визначеному законом. Заслухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 79 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ст. 80 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу ) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує - стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим за неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має не регулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача, може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. З'ясування наявності вищенаведених обставин і вимагає від суду абз. 3 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за №3. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Крім того, відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року - статею 3 зазначено - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до ст.24 Конвенції про права дитини, дитина має право на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров'я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров'я. Відповідно до статті 27 Конвенції, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 18 Конвенції, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 11, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до статті 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Як встановлено в судовому засіданні сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі.Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON],[INFO] (а.с.4). З наданого суду свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 27.11.2007 року вбачається, що 31.08.2004 року згідно актового запису № 471 зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами ( а.с.5). Суд вважає, що відповідно до пояснень позивачки,відповідача, наданих суду матеріалів, враховуючи матеріальний стан як позивачки так і відповідача, підлягає задоволенню стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів ), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно ,починаючи з 28.03.2014 року і до досягнення дитиною повноліття,оскільки відповідач має постійний дохід у вигляді заробітної плати, і тому підстав для визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі не має. Крім того, при визначенні зазначеного розміру аліментів суд враховує суму заробітної плати позивачки, яка складає в середньому розмір більше 13 тисяч гривень і відповідача 1218 гривень і тому виходячи з засад розумності, справедливості вважає , що останній не взмозі здійснювати виплату аліментів в розмірі 2700 грн., а підлягає виплата аліментів в частці відповідно до вимог закону. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будь-яких інших належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б підтверджували можливість сплати відповідачем зазначеного розміру аліментів, що могло б слугувати підставою для задоволення позову, позивачкою та її представником суду не надано. Посилання позивачки та її представника на наявність у відповідача майна, інших доходів які останній приховує не підтверджене належними доказами і не може суд ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку що позовні вимоги позивачки частково знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають частковому задоволенню. Крмі того, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 гривень 60 копійок, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 79,80,84,91,141,180-185,191,199 Сімейного кодексу України, Конституції України, Закону України « Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року за № 3, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року,

Outcome: partial