Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу посилаючись на те, що 18.08.2014 року між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір позики відповідно до якого ним було надано у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 220 000,00 гривень, що підтверджується відповідною розпискою. 29.08.2014 року між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір позики відповідно до якого ним було надано у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 13 743,00 гривень, та лом дорогоцінних металів, а саме золото 585 проби, чистою вагою21,22 грами, що підтверджується відповідною розпискою, строком до 01.11.2014р. Відповідач надані грошові кошти у встановлений строк не повернув. В ході розгляду цивільної справи позивачем збільшено позовні вимоги, згідно поданої 30 грудня 2014 року заяви про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за час прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 1 799 301 гривень 15 копійок, моральну шкоду в розмірі 10 000,00грн. та судовий збір в розмірі 2 829,69грн. До судового засідання представник позивача надав заяву з проханням розглядати справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просив суд постановити рішення, яким позов задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що підтверджується оголовненням в засобах масової інформації. За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 18.08.2014 року між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір позики відповідно до якого ним було надано у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 220 000,00 гривень, що підтверджується відповідною розпискою. 29.08.2014 року між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір позики відповідно до якого ним було надано у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 13 743,00 гривень, та лом дорогоцінних металів, а саме золото 585 проби, чистою вагою21,22 грами, що підтверджується відповідною розпискою, строком до 01.11.2014р. 29.07.2014 року між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір позики відповідно до якого ним було надано у борг [PERSON] грошові кошти у розмірі 200 000,00 гривень, що підтверджується відповідною розпискою. Відповідач надані грошові кошти у встановлений строк не повернув (а.с. 8-9,27). Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої х вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, позивач зазначає, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, не повернув позику ані в установлений у договорі строк, ані в подальшому. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 25-26) знаходиться начебто підтвердження про отримання грошових коштів відповідачем у позивача, однак зі змісту їх не вбачається, що факт передачі грошових коштів відбувся, оскільки не зазначено прізвища сторін та їхні персональні дані. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За таких обставин факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України). Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З цих підстав суд не приймає письмові пояснення позивача, щодо того, що грошові кошти у розмірі 200 000грн., 170 000грн. та 50 000 доларів США були надані відповідачу, матеріалами цивільної справи, в якій відсутні належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, на підтвердження вказаних обставин. Крім того, не ґрунтуються такі доводи і на законі, зокрема, не випливають і з аналізу норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, які визначають договір позики як реальний договір, укладений в момент передачі грошей, який підтверджується відповідним документом, наданим позичальником. Враховуючи викладене, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів та відповідно до ст. 1046 ЦК України, суд дійшов висновку, що при розгляді даної справи належних доказів на підтвердження факту отримання грошових коштів позичальником позивачем не надано, отже, фактичні договіри позики не є укладеними. За таких обставин відсутні підстави вважати, що між сторонами склались правовідносини за договором позики, право вимоги за яким в порядку ст. 514 ЦК України було передане позивачу, тому підстави для задоволення позову в дані частині позову - відсутні. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як вбачається з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, не доведеними підстави стягнення моральної шкоди, оскільки не доведено факту заподіяння зі сторони відповідача позивачу моральних страждань. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики підлягають задоволенню частково та з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 240 789,10 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial