Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач протягом 2010-2013 років навчалася за державним замовленням у Бериславському медичному коледжі (до цього була назва - училище) за спеціальністю «сестринська справа» за освітньо-кваліфікаційним рівнем «молодший спеціаліст». 01.09.2010 р. між позивачем та відповідачем укладено договір № 78 про підготовку молодшого спеціаліста, за умовами якого остання зобов»язувалася прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати там не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджету вартість навчання в установленому порядку. По закінченню навчання відповідачу видано диплом з відзнакою та присвоєно кваліфікацію «медична сестра». Під час розподілу Рада з працевлаштування коледжу взяла до уваги те, що [PERSON] повідомила про намір вступу до шлюбу і переїзду у зв»язку з цим до міста Києва, тому, останній було надано можливість самостійно знайти робоче місце в державному секторі народного господарства і відпрацювати не менше 3-х років. В подальшому, відповідач грубо порушила чинне законодавство, адже до роботи у державному секторі не приступила, на даний момент не відпрацювала жодного робочого дня за здобутою спеціальністю в державних (комунальних) закладах. На підставі цього просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на навчання у сумі 40061, 92 грн., з яких 20970 грн., - самі витрати, 19091,92 грн. сплачена стипендія, а також судовий збір. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги із зазначених вище підстав. Відповідач та її представник позов не визнали, оскільки в угоді про підготовку молодшого спеціаліста не передбачений обов»язок студента працевлаштуватися та відпрацювати не менше трьох років саме в державному або комунальному закладі. Крім того, направлення на роботу відповідач не отримувала, доказів того, що на навчання відповідача витрачено зазначену суму позивачем не надано. До того ж, позивач не є належним та не довів, що має право звертатися до суду. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до угоди № 78 від 01.09.2010 р. про підготовку молодшого спеціаліста, КЗ «Бериславське медичне училище» взяв на себе зобов»язання після закінчення навчання направити студента [INFO], а студент [PERSON] зобов»язалася прибути після закінчення медичного училища на робоче місце за направленням і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Наказом № 166 від 01.07.2013 р. КЗ «Бериславське медичне училище» відповідачу позивачем присвоєна кваліфікація «медична сестра» та видано диплом з відзнакою випускника спеціальності «сестринська справа». Згідно наказу № 340-к від 01.07.2013 р. КЗ «Бериславське медичне училище» затверджений розподіл студентів, навчання яких здійснювалося за державним замовленням, за яким [PERSON] надано право самостійного працевлаштування, що також підтверджується Довідкою № 16 від 30.06.2013 р. (Форма № 3) училища, складеної на підставі заяви відповідача. Із повідомлення № 1 від 01.08.2013 р. вбачається, що випускник [PERSON] призначена на посаду медичної сестри у ТОВ «Західзовнішторг». Сторонами не заперечується, що після закінчення вищого навчального закладу позивача, відповідач влаштувалася на роботу на підприємстві, яке не відноситься до державного сектору господарства. Відповідно до ст.52 Закону України «Про освіту», випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання, встановлений ст.2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», відповідно до якої особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати у державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови відпрацювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до Державного бюджету повну вартість навчання. Виходячи з положень п.п.8,14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням, звільнення його за ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до Державного бюджету вартість навчання. Такі ж положення містяться у п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням", затвердженого наказом МОЗ від 25.12.97., №367 Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно довідок позивача за час навчання відповідач отримала стипендію у розмірі 19091,92 грн., а вартість її навчання за спеціальністю «сестринська справа» становила 20970 грн. Таким чином, оскільки між сторонами була укладена угода, якою врегульовано спірні правовідносини, обов»язок відповідача відпрацювати у державному секторі народного господарства прямо передбачений законодавством, суд знаходить обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача фактичних витрат, пов'язаних із її навчанням та стипендії у загальному розмірі 40061 грн. 92 коп. Доводи представника відповідача про те, що КЗ «Бериславське медичне училище» не уповноважене звертатись з позовом до суду про стягнення на їх користь вартості навчання суд не бере до уваги, оскільки навчальний заклад є комунальним закладом, фінансування його проводиться за рахунок бюджетних коштів і за умовами укладеної між сторонами угоди відповідач зобов'язалась відшкодувати витрати по навчанню. При цьому, суд виходить з того, що Державне казначейство України та його органи діють відповідно до повноважень, покладених на них згідно ст. ст. 48, 51 Бюджетного кодексу України та Положення про Державне казначейство України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1232. Чинним законодавством порядок (механізм) відшкодування Державному бюджету вартості навчання за державним замовленням не регламентований і не визначений державний орган, який повинен заявляти відповідні позови в інтересах держави, проте це не є підставою для звільнення від такого відшкодування. Відповідно до п. 2 Порядку формування та розміщення державних замовлень на поставку продукції для державних потреб і контролю за їх виконанням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 266, державне замовлення за пріоритетними напрямками, зокрема підготовка фахівців, формується Міністерством економіки та з питань європейської інтеграції разом з міністерствами, іншими органами державної влади, установами, організаціями. Пунктом 11 Порядку контроль за виконанням державного замовлення покладено на державних замовників і Міністерство економіки та з питань європейської інтеграції. Таким чином, замовник послуг з підготовки фахівця має право здійснювати контроль за виконанням цього державного замовлення, а як сторона договору - вимагати виконання його умов та застосування передбачених законодавством і договором наслідків його невиконання, зокрема, вимагати відшкодування до Державного бюджету вартості навчання, що виходячи з матеріалів справи вказує на те, що Бериславськимй медичний коледж як навчальний заклад державної (комунальної) форми власності є розпорядником коштів, які були перераховані йому з Державного бюджету України, а звідти - належним позивачем, тому, повернуті внаслідок відшкодування витрат на навчання кошти підлягають перерахуванню навчальною установою на рахунок бюджету за відповідними реквізитами. Суд не приймає до уваги доводи відповідача та його представника, що в угоді про підготовку молодшого спеціаліста не передбачений обов»язок студента працевлаштуватися та відпрацювати не менше трьох років саме в державному або комунальному закладі, і що відповідач не направив відповідача на роботу відповідно до здобутої спеціальності, оскільки вказані доводи спростовуються Угодою № 78 та вказаними вище законодавчими та нормативними актами, в яких прямо передбачений обов»язок відповідача відпрацювати у державному секторі народного господарства по закінченню навчання. При цьому, суд також виходить з того, що згідно п. п. 25, 27, 28 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, у разі неможливості надати підходящу роботу державна служба зайнятості за бажанням молодих фахівців направляє їх на перепідготовку з метою подальшого працевлаштування за набутою новою спеціальністю чи професією. Якщо замовник відмовляє молодому фахівцеві в прийомі на роботу після одержання з вищого навчального закладу картки працевлаштування, влаштування його на роботу здійснюється згідно з пунктом 25 цього порядку у разі, якщо вищий навчальний заклад не може запропонувати випускникові інше місце роботи, за яким, молодим фахівцям, які звернулися за сприянням у працевлаштуванні до державної служби зайнятості і зареєстровані як такі, що шукають роботу, протягом десяти календарних днів з моменту реєстрації підшукується підходяща робота з урахуванням спеціальності, що вказує на безумовний обов»язок відповідача в даному випадку самостійного працевлаштування саме в установу державного сектора народного господарства, а в разі відсутності такої роботи чи невдалого пошуку обов»язок звернення до державної служби зайнятості, доказів знаходження на обліку в якій відповідачем та його представником суду не представлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 400 грн. 61 коп. пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: approved