Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

У жовтні 2017 року до Шевченківського районного суду м. Києва від Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» (далі по тексту - Позивач) надійшла позовна заява до [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення, в якому Позивач просив: -виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , з кімнати № 28 /3 у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення; -стягнути солідарно з [PERSON] (і.к. [NUMBER] ) та [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» (Код ЄДРПОУ 04012661) суму судового збору 1 600,00 грн. 23 вересня 2019 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у задоволенні позову в частині позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до [PERSON] , [PERSON] , які діють в інтересах [PERSON] , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, відмовлено. Зазначене судове рішення оскаржено Позивачем в апеляційному порядку. 27 грудня 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла ухвала Київського апеляційного суду від 16 грудня 2019 року, про направлення матеріалів цивільної справи № 761/38871/17 до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення по справі. Як встановлено судом апеляційної інстанції, зі вступної та резолютивної частин судового рішення вбачається, що позовні вимоги були розглянуті лише до [PERSON] , [PERSON] , які діють в інтересах [PERSON] , тоді, як позовні вимоги до [PERSON] , [PERSON] про виселення, лишилися не розглянутими. Статтею 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. За приписами ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Дана цивільна справа перебувала у провадженні судді Шевченківського районного суду м. Києва [PERSON] У зв`язку зі звільненням судді [PERSON], згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2019, справа № 761/38871/17 визначено головуючим суддею Саадулаєва А.І. Ухвалою суду від 8 січня 2020 року справу № 761/38871/17 призначено справу до розгляду для ухвалення додаткового рішення по справі. Сторони у судове засідання не викликалися. Обставини справи. З вересня 1998 року Позивач є власником гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Станом на день звернення до суду Відповідачі проживають у кімнаті № 28/3 гуртожитку за вказаною адресою. Посилаючись на Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 91873833 від 13.07.2017 (а. с. 7) та на Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта № 113771751 від 13.02.2018 (а. с. 73), позивач стверджує, що [PERSON] у 2006 року набуто право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] ; а з 1992 року [PERSON] володіє 9/20 житлового будинку в селищі міського типу Березівка Харківського району Харківської області. Що, на думку Позивача, свідчить про відсутність у сім`ї [PERSON] житлових проблем, відтак, і потреби у користуванні ліжко-місцями у гуртожитку Позивача. Крім того, відповідачі не перебувають у трудових відносинах з Позивачем, і, на думку Позивача, відносини сторін по справі є цивільно-правовими, а не житловими. Пропозицію Позивача щодо укладення договору найму ліжко-місць в кімнаті № 28/3 гуртожитку відповідачі проігнорували та договір не уклали. Отже, відповідачі користуються житловим приміщенням без правової підстави, і на підставі статті 391 Цивільного кодексу України, Позивачем заявлено вимогу про виселення відповідачів із займаної кімнати у гуртожитку без надання іншого жилого приміщення. Відповідачі своїм правом, передбаченим ст. ст. 178, 180 ЦПК України, не скористались, заяв по суті справи не подавали. Від Третьої особи пояснень в порядку статті 181 ЦПК України не надходило. Обставини встановлені судом. Згідно Свідоцтва про право власності на жилий будинок серії [NUMBER] від 18.09.1998, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на підставі наказу № 558-С/ЖБ від 16.09.1998, Позивачу на праві власності належить гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135355851 від 23.08.2018, 20 серпня 2018 року право власності Позивача було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №27616372 (а. с. 66). 02 жовтня 2000 року між Позивачем та ВАТ «Трест «Київспецбуд» укладено договір № 27 на утримання житлового фонду, предметом якого є надання Позивачем у користування працівникам ВАТ «Трест «Київспецбуд» ліжко-місць у гуртожитку, з покладанням обов`язку щодо перевірки наявності всіх необхідних для поселення працівника документів на ВАТ «Трест «Київспецбуд» (а. с. 67,68). Як вбачається з матеріалів справи, Актом звірки від 06.12.2000 та Актом звірки осіб, які проживають у гуртожитках ЖКК КМБ-2 працівників ВАТ «Трест «Київспецбуд» на 2000 рік, складеними уповноваженою особою житлово-комунальної контори ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», встановлено, що [PERSON] проживає у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , де займає два ліжко-місця (а. с. 69, 70). Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи №18142590 від 24.11.2017 місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 02.06.2000 по дату видачі довідки (а. с. 27). Отже, відповідачі проживають за місцем реєстрації з 2000 року, що визнається Позивачем. У вересні 2017 року Позивачем, листом-повідомленням № 0988 від 08.09.2017, було запропоновано [PERSON] укласти договір найму (оренди) ліжко-місць (а. с. 8). Слід зауважити, що матеріали справи не містять доказів отримання [PERSON] зазначеного повідомлення. Відповідно до Довідки виконавчого комітету Козелецької селищної ради № 6-81 від 06.02.2018, [PERSON] , [PERSON] , у зв`язку із сімейними обставинами, проживають за адресою: [ADDRESS] (а. с. 72). Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд вважає, що позов в частині заявлених вимог до [PERSON] та [PERSON] не підлягає задоволенню з огляду на таке. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Суд виходить з того, що регулювання відносин з користування гуртожитками пов`язане із спеціальним правовим статусом цього житла. Тому, норми глави 4 ЖК УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства щодо гуртожитків є спеціальними відносно норм цивільного законодавства. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 127 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особі у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. 01 січня 2009 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» відповідно до статті 1 якого, цей Закон поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п`яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Згідно з частиною першою статті 8 цього Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менше як п`ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв`язання їх житлової проблеми. Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. За приписами ч. 5 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей. Крім того, відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, які працювали за строковим трудовим договором і які припинили роботу, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організації, які поселилися в гуртожиток в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] разом із [PERSON] , вселилися до спірного житлового приміщення з підстав, що суперечать положенням законодавства. Як, і не надано доказів наявності правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення. Як вбачається з листа № 302 від 02.07.2014 (а. с. 71), дане звернення ПАТ «Трест «Київспецбуд» здійснено щодо розірвання договору найму житла у зв`язку зі звільненням іншого працівника, а саме, [PERSON] . Твердження Позивача щодо наявності у [PERSON] права власності на іншого житла, і, як наслідок, відсутність потреби у користуванні спірним приміщенням не заслуговують на увагу, і, крім того, такі обставини не передбачені вищевикладеними положеннями, як підстава для виселення. Відповідно до п. 13 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» особи, які не мають власного житла - мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будь-якого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 ЖК Української РСР. Статтею 34 ЖК Української РСР встановлено, що потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, зокрема, п. 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; п. 6) які проживають у гуртожитках. Слід зазначити, що відповідно до Інформаційної довідки № 91873833 від 13.07.2017 (а. с. 7) та Інформаційної довідки № 113771751 від 13.02.2018 (а. с. 73) житлова площа будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , становить 21,2 кв.м., що є нижчим за встановлений рівень із розрахунку на сім`ю [PERSON] . Крім того, як вбачається з матеріалів справи, місце проживання відповідачів зареєстровано у встановленому законом порядку за адресою спірного приміщення з 2000 року, тоді, як право власності Позивача зареєстровано у серпні 2018 року. Крім того, Позивач посилається на те, що відповідачі були вселені у спірне приміщення на підставі Договору № 27 на утримання житлового фонду від 02.10.2000, укладеного між Позивачем та ВАТ «Трест «Київспецбуд», предметом якого є надання Позивачем у користування працівникам ВАТ «Трест «Київспецбуд» ліжко-місць у гуртожитку. За твердженнями Позивача, у зв`язку з розірвання даного договору відповідачі втратили право користування спірним приміщенням. Проте, матеріалами справи підтверджується, що право на житло реалізовано відповідачами шляхом вселення у спірне приміщення до моменту укладення зазначеного договору, оскільки місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою спірного приміщення у червні 2000 року, тоді, як договір, на який посилається Позивач, укладено останнім у жовтні 2000 року. Крім того, судом взято до уваги те, що відповідачі постійно проживають у зазначеному приміщенні близько 10-ти років, тому вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У §1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод відображене право на повагу до житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.90 у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.86 у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18.02.99 у справі «Larkos v. Cyprus»). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», зазначив, що, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, заявники у цій справі уклали договір найму. ЄСПЛ вважає встановленим, що визнання договору найму недійсним і подальше виселення становить втручання у їхні права, що гарантуються статтею 8 Конвенції". Відповідно до пункту 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Верховний Суд зауважив, що у справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (постанова від 04.07.2018 у справі № 686/11463/16-ц). Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки щодо принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, суд зазначає, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду викладених у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц,провадження № 14-298цс19. Оцінюючи пропорційність втручання у право відповідачів на повагу до житла, слід враховувати, що відповідачі набули охоронюване законом право на мирне користування спірним приміщенням у законний спосіб. Виселення відповідачів, які не мають іншого житла в межах адміністративно-територіальної одиниці місцезнаходження спірного приміщення, без надання іншого житлового приміщення становитиме втручання у фундаментальне право особи на повагу до приватного життя. При вирішенні справи, суд дотримується принципу пропорційності, а вимоги Позивача про виселення відповідачів зі спірного приміщення є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла, що відповідає сталій практиці Європейського суду з прав людини. Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, звернувшись з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 357/3258/16 (провадження № 61-575св18). За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. З точки зору цивільного законодавства до прав, що підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, належні суб`єктам цивільного права, що входять до змісту їх правоздатності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, яка, з точки зору ч. 4 ст. 263 ЦПК України, має враховуватися судом, з урахуванням норм ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. З огляду на те, що Позивачем не доведено порушення його прав, і наявність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем, окрім іншого, заявлено вимогу про стягнення солідарно з відповідачів суми судового збору. Оскільки, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Позивача про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення та відмову у задоволенні позову, тож, і підстави для покладення на відповідачів судових витрат - відсутні. На підставі ст. 47 Конституції України; ст. ст. 1, 8, 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст. ст. 9, 34, 109, 125, 132 ЖК Української РСР; ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основних свобод та

Outcome: dismissed