Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та Київської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.10.2010 року після смерті чоловіка [PERSON] вона успадкувала житловий будинок [ADDRESS] Разом із житловим будинком позивачці перейшла у користування земельна ділянка площею 0, 27 га. У 2003 році свекрухою позивача - [PERSON], було помилково приватизовано частину ділянки, яка належала чоловікові позивачці, адже під час складення проекту землеустрою були невірно вказані межі земельних ділянок. Після смерті [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] з відповідними господарськими будівлями і спорудами. по вул. Мічуріна у м. Києві успадкував її син - відповідач по справі [PERSON] З часу смерті свекрухи відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, у зв'язку з чим позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханнями щодо врегулювання конфлікту. Враховуючи те, що вирішити мирним шляхом дане питання сторони не можуть, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд зобов'язати [PERSON] знести за власні кошти зведену ним прибудову, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2017 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.12.2018 року відкрито провадження у даній справі. 12.02.2018 року до суду надійшов Відзив представника відповідача Київської міської ради на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що відповідно до наданих законом повноважень Київською міською радою було прийнято рішення від 27.11.2003 року № 222/1096 "Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд", де відповідно до п. 61 додатку до вказаного рішення громадянці [PERSON] передано у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] (обліковий код земельної ділянки [NUMBER]).Також відповідно до п. 62 додатку до вказаного рішення громадянину [PERSON] передано у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] (обліковий код земельної [NUMBER]). Отже, відповідно до обставин справи, чоловікові Позивача - [PERSON] та - [PERSON] було надано у власність дві земельні ділянки відповідно з додатком до спірного рішення. Згідно інформації, наданої Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в акті обстеження земельної ділянки №17-1811-03 від 31.10.2017 року документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, передбачених ст. 126 Земельного кодексу України, в Департаменті відсутні. Таких документів позивач також не надав в додатках до позову. Отже, представник відповідача вважає, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами, що вона є належним власником чи користувачем земельної ділянки в розумінні Земельного кодексу України. Право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою та його державної реєстрації. Відповідно до обставин справи, позивачкою таких дій здійснено не було. Оскільки позивачкою не доведено, що вона встановлювала межі земельної ділянки, що була їй надана спірним рішенням Київської міської ради, сумнівним видається порушення її прав з боку відповідачів. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. 12.02.2018 року до суду надійшов Відзив представника відповідача [PERSON] на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник [PERSON] вказує про те, що після смерті [PERSON] відповідач [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за законом успадкував житловий будинок [ADDRESS] з відповідними господарськими будівлями і спорудами по вул. Мічуріна у м. Києві та перейшов у фактичне користування та управління майном, в тому числі і земельними ділянками, належними померлій на праві користування. Згідно листа ГУ ДФС у м. Києві від 02.07.2016 року земельні ділянки [NUMBER] та [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], з 01.01.2013 року обліковуються за [PERSON] як користувачем. 27.04.2005 року був складений акт здачі прийомки перенесених в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, переданої у власність для обслуговування жилого будинку і господарських споруд на замовлення відповідача [PERSON], де зазначено, що зауважень щодо меж від суміжних землевласників та користувачів не надійшло. В 2011 році на замовлення позивачки здійснювався замір земельних ділянок, де за власним підписом [PERSON] зазначено, що вона погоджується з межею земельної ділянки [ADDRESS] Крім того, представник зазначає, що позивачка звернулась з даним позовом з пропущенням строків позовної давності. Оскільки, будучи дружиною [PERSON], якому рішенням Київської міської ради було виділено земельну ділянку, була обізнана про існування спірного рішення, з часом, в 2005 році та у 2011 році були здійснені переобміри земельних ділянок і у позивачки не виникало зауважень чи заперечень щодо розмірів ділянки чи її меж. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. 05.06.2018 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на зміни до позовної заяви, в якому він зазначає, що на сьогодні межі не відповідають реальному розміру ділянок і суттєво пересунуті в бік позивачки, що зменшує площу земельної ділянки відповідача [PERSON] не менше, ніж на 400 кв.м. Позивачка самочинно, без згоди [PERSON], захопила у своє користування земельну ділянку - 194,25 кв.м. (код ділянки [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS], належну на праві користуванню відповідачу [PERSON] Зсунула межі земельної ділянки в бік зменшення - 1000,06 кв.м. (код ділянки [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS], належну на праві користування [PERSON] 06.04.2018 року відповідач [PERSON] за власний кошт запросив спеціалістів для визначення координат меж земельних ділянок, належних позивачу та відповідачу [PERSON] за допомогою геодезичних приладів та винесення на земельну ділянку. Попередньо про проведення таких вимірів було направлено інформаційний лист позивачці. Натомість, [PERSON] влаштувала скандал та істерику, перешкодила проведенню замірів та намагалася розбити обладнання. У зв'язку з чим, [PERSON] змушений був викликати поліцію. З огляду на вищевикладене, представник відповідача заперечує проти позову, як необґрунтованого та підставного, та просить суд відмовити в його задоволенні. 18.06.2018 року від позивачки до суду надійшла заява про уточнення/зміну позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] просить суд визнати за [PERSON] право користування земельною ділянкою за обліковим кодом [NUMBER], яка закріплена за [PERSON], шляхом приєднання вказаної земельної ділянки до земельної ділянки за обліковим кодом [NUMBER], за адресою по [ADDRESS]; зобов'язати [PERSON] у семиденний термін з дня набрання рішенням законної сили за рахунок власних коштів перенести частину власного паркану, який розташований на межі земельної ділянки за обліковим кодом [NUMBER] та земельної ділянки [NUMBER], від кута будинку, що належить [PERSON] на 4,60 м в глиб земельної ділянки за обліковим кодом [NUMBER] в сторону будинку [PERSON]; зобов'язати [PERSON] у семиденний термін з дня набрання рішенням законної сили за рахунок власних коштів перенести частину власного паркану, що розташований на межах земельних ділянок за обліковим кодом [NUMBER], [NUMBER] та частину земельної ділянки за обліковим кодом [NUMBER] в глиб земельних ділянок за кодом [NUMBER] на 0,80 м, та в глиб земельної ділянки за кодом [NUMBER] на 2.50м. 21.06.2018 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва задоволено заяву позивачки про залишення частини позовних вимог без розгляду, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] до Київської міської ради про скасування рішення Київської міської ради від 27.11.2003 року - залишено без розгляду. 20.07.2018 року від Київської міської ради до суду надійшли пояснення на уточнену позовну заяву, в яких представник вказує про те, що позивачкою заявлено позовні вимоги до фізичної особи, яка не має повноважень щодо вирішення питань про надання спірної земельної ділянки у користування, адже [PERSON] не є власником вказаної земельної ділянки. В даному випадку не зрозуміло, які права та інтереси [PERSON] порушені чи не визнаються відповідачами, з урахуванням того, що на даний час ані позивачка, ані відповідач [PERSON] не є належними землекористувачами чи власниками спірної та суміжних ділянок, а також враховуючи те, що [PERSON] не надано жодних належних та допустимих доказів того, що вона зверталась до Київської міської ради з клопотанням про надання їй у власність чи користування спірної земельної ділянки. З позову вбачається, що позивачці спірна земельна ділянка необхідна для обслуговування господарських будівель та споруд, також вона не має на меті одержання прибутку та здійснення підприємницької діяльності. До того ж позивачка не зверталась до Київської міської ради з заявою про надання спірної земельної ділянки в оренду чи інший вид користування. З вищенаведеного видно, що відповідно до земельного законодавства України у Позивача немає правових передумов для визнання права користування спірною земельною ділянкою. Крім того, [PERSON] не тільки змінила вимоги до відповідача в порівнянні з первісним позовом, а і змінила підстави позову, вказавши інші обставини справи. На підставі викладеного представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представники відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, зазначених у Відзиві, просили в їх задоволенні відмовити. Представник відповідача - Київської міської ради - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Київською міською радою було прийнято рішення від 27.11.2003 року № 222/1096 "Про приватизацію земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд", відповідно до п. 61 додатку до вказаного рішення громадянці [PERSON] передано у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] (обліковий код земельної ділянки [NUMBER]).Також відповідно до п. 62 додатку до вказаного рішення громадянину [PERSON] передано у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,1 га за адресою: [ADDRESS] (обліковий код земельної [NUMBER]). Вказаний будинок [ADDRESS] [PERSON] отримала у спадок від її чоловіка [PERSON], який належав померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 04.10.2010 року (а.с. 4). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.09.2013 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, будинок [ADDRESS] [PERSON] отримав у спадок від його матері [PERSON] (а.с. 58-59). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідач здійснив прибудову на її земельній ділянці та чинить їй перешкоди у користуванні її земельною ділянкою, що і змусило її звернутися до суду з даним позовом. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] вказує про те, що жодних перешкод позивачу не чинить, при цьому також акцентує увагу на тому, позивачка самочинно, без згоди [PERSON] захопила у своє користування земельну ділянку - 194,25 кв.м. (код ділянки [NUMBER]) за адресою: [ADDRESS], належну на праві користуванню відповідачу [PERSON] Заперечуючи проти позову, представник відповідача Київської міської ради вказує про те, що відповідно до чинного законодавства України саме Київська міська рада є власником земель комунальної власності і саме Київській міській раді належать повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою. Суду не надано доказів щодо винесення в натурі меж земельної ділянки і закріплення її на місцевості, геодезичні виміри її не проводилися, правовстановлюючі документи на право користування земельною ділянкою відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з приписами частин 1-6, 9-10 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до вимог ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Для вирішення вимог щодо усунення порушеного права користування земельною ділянкою позивачу слід було б надати відповідну землевпорядну документацію, так як захист будь-якого права повинен підтверджуватися його наявністю, а тому з огляду на вищезазначене у заявлених вимогах [PERSON] слід відмовити. Що ж до вимог [PERSON] щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] то вона просить виділити їй в користування земельні ділянку розміром 0,27 га. на якій розташований належний їй житловий будинок. В контексті заявлених вимог слід зазначити, що земельна ділянка знаходиться у власності Київської міської ради, а тому суд не наділений повноваженням щодо розпорядження нею, а її виділення в користування є компетенцією міської ради. Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 90 Земельного кодексу України власники земельної ділянки мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, і визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження викладених у позові обставин, а тому суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed