Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Представник позивача - Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня станції Харків СТГО «Південна залізниця» (далі - ДКЛ ст. Харків) звернувся до суду з позовом до Первинної профспілкової організації Вільної профспілки Харківської вагонної дільниці № 1 Південної залізниці (далі - ВПХВД № 1 ПЗ), [PERSON] про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації, посилаючись на те, що відповідачі зверталися з письмовими заявами до Президента України, Прем'єр-міністра України, Міністра охорони здоров'я України, Генерального прокурора України з інформацією, що є недостовірною, та принижує ділову репутацію ДКЛ ст. Харків. Просили визнати інформацію про ДКЛ ст. Харків, зазначену у зверненнях на ім'я Президента України, Прем'єр-міністра України, Міністра охорони здоров'я України, Генерального прокурора України від 04.01.2014 року [PERSON] та ВПХВД № 1 ПЗ від 10.01.2014 року, недостовірною та такою, що порушує особисте немайнове право ДКЛ ст. Харків та недоторканість її ділової репутації, а саме: звернення [PERSON]: - «завідуючої терапевтичним відділенням, голови ЛЕК [PERSON], хірурга [PERSON], невропатолога [PERSON], які безпідставно при проходженні мною первинного медогляду згідно наказу 240 від 29.04.2010 року Міністерства транспорту та зв'язку України сфальшували записи про мою хворобу, якої в мене не має. Метою таких дій цих лікарів є недопущення мене до роботи на посаді інструктора провідників моторовагонного депо «Харків»; «Я був змушений виконати неправомірну вимогу»; «А після цього цинічно та нагло виписав направлення на рентген шийного, грудного хребта, без вказівки моєї фамілії, без дати та при мені завірив своєю лікарською печаткою»; «[PERSON] дала йому усну вказівку не підписувати мені заключення придатності до роботи, так як вона вважає, що я отримав травму хребта»; «вона встановила у мене неіснуючі травми, діагнози та забороняє лікарям давати заключення до моєї придатності до роботи»; «Вона грубо та цинічно відповіла нам, що такий працівник як я їй не потрібен»; «[PERSON] з визовом відповіла, що ми можемо скаржитись куди завгодно, оскільки її батько [PERSON] працює начальником служби БМЕС (служба будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд) Державного підприємства «Південна залізниця» та кришує її, бо вона діє за вказівкою керівництва залізниці»; «за неправильно встановлені мені діагнози». Звернення ВПХВД № 1 ПЗ: «[PERSON], которая злоупотребляет своим служебным положением при выдаче заключений о допуске к работе работникам ЮЖД»; «на неправомерные действия врачей ДКБ [PERSON], [PERSON] и [PERSON], которые пытаются сфальсифицировать его медицинскую карточку при прохождении первичного медосмотра и не допустить его к работе»; «направляете [PERSON] делать рентген позвоночника ….несуществующие травмы, диагнозы … запрещаете врачам давать заключения о годности к работе [PERSON].»; «... в направлении, выписанном хирургом [PERSON], который в этот день отсутствовал на работе, не была указана фамилия [PERSON] …. Выписал по указанию [PERSON].»; «…председатель ВЕК [PERSON] повела себя неадекватно, подхватившись со стула и подбежав к [PERSON] вплотную в грубой форме дерзко выкрикнула что бы она и [PERSON] немедленно покинули ее кабинет, заявив: «Пошла вон с моего кабинета! Такой работник, как [PERSON], мне не нужен на ЮЖД и он работать не будет, я приложу к этому все усилия, так как я председатель комиссии и медик, а Вы - нет, а как председатель ВЭК я никогда не подпишу ему заключение о допуске к работе»; «[PERSON], дерзко и с вызовом заявила, что можете жаловаться куда угодно, у нее все «схвачено», ее отец работает начальником службы БМЕС (служба строительно-монтажных работ и гражданского строительства) ЮЖД и «крышует» ее, а она действует по указанию руководства дороги. Более того, она заявила: «А Вас что, зависть взяла, что мой отец Вас не «крышует». А зависть - это очень плохое качество». Такое поведение [PERSON] свидетельствует о наличии в ее действиях коррупционных связей и тем самым ставит под сомнение репутацию этого государственного лечебного учреждения на ЮЖД». Також просили зобов'язати відповідачів спростувати протягом тижня з дня набрання рішення законної сили недостовірну інформацію про ДКЛ ст. Харків в тому ж порядку, в якому вона була поширена, та з вибаченнями за поширення недостовірної інформації. Представник позивача в судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, надала пояснення, згідно до яких інформація, поширена відповідачами в зверненнях до Президента України, Прем'єр-міністра України, Міністра охорони здоров'я України, Генерального прокурора України щодо безпідставності направлення на обстеження, фальсифікації хвороби і недопущення до роботи не відповідає дійсності, є неправдивою та принижує ділову репутацію ДКЛ ст. Харків, оскільки лікарем-невропатологом [PERSON] [PERSON] був оглянутий 31.12.2013 року та направлений на додаткове обстеження ЕЕГ у зв'язку з тим, що при попередньому медичному огляді 05.09.2013 року йому було встановлено діагноз: ЧМТ в анамнезі, а після отримання висновку електроенцефалографії [PERSON] був визнаний придатним до роботи. Діагноз лікаря співпадає з висновком ЕЕГ. Також в цей же день [PERSON] був оглянутий лікарем-хірургом [PERSON] і після отримання результатів УЗД органів черевної порожнини, які є обов'язковими при обстеження у осіб у віці після 40 років згідно вимог наказу № 240, був допущений до роботи. Діагноз хірурга співпадає з висновком УЗД. Жодних направлень на рентген хребта медична карта не містить і [PERSON] таке направлення спростовує, як і будь-які вказівки від [PERSON] щодо вчинення перепон при проходженні медичної комісії [PERSON] Завідуючою та головою ЛЕК [PERSON] не проводився огляд [PERSON] і будь-які записи завідувача відділенням профілактики та медичних оглядів, голови ЛЕК в медичній карті [PERSON] відсутні. [PERSON] отримував допуски почергово, після проходження обстеження у відповідного лікаря. Щодо грубого поводження завідуючого, вказала, що факти спростовує як сама [PERSON], так і завідувача здоровпунктом [PERSON], яка була свідком подій. Діагнози [PERSON] встановлювались виключно відповідно до результатів обстежень і останній допуски отримував своєчасно. Представники відповідача ВПХВД № 1 ПЗ [PERSON], [PERSON] в судове засідання з'явилися, позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити, пояснили, що вони дійсно звернулися до Президента України, Прем'єр міністра України, Міністра охорони здоров'я України, Генерального прокурора України з заявою-зверненням про притягнення до встановленої законом відповідальності завідуючої відділенням [PERSON] за зловживання службовим становищем при визначенні професійної придатності працівників до роботи. 08.01.2014 року до ВПХВД № 1 ПЗ звернувся її член [PERSON], який повідомив про неправомірні дії лікаря щодо надання йому направлення на рентген хребта та встановлення у останнього неіснуючих хвороб в ході проходження медичного огляду для допуску до роботи. З метою з'ясування обставин звернення представник ВПХВД № 1 ПЗ [PERSON] разом з [PERSON] прибули до робочого кабінету [PERSON] та запитали про причини таких дій, на що [PERSON] стала поводити себе аргесивно, погрожувати їм, виганяти з кабінету. Внаслідок неприпустимої поведінки завідуючої відділення [PERSON] вони були змушені звернутися до головного лікаря [PERSON] з усною скаргою на поведінку [PERSON], на що була отримана відповідь щодо наявності неодноразових аналогічних звернень, в тому числі і від медичних працівників, на поведінку лікаря [PERSON], однак притягнути до відповідальності за їх скаргою він позбавлений можливості, оскільки здійснюється тиск з боку батька [PERSON] У зв'язку з відсутністю реагування з боку головного лікаря [PERSON] на їх скаргу ВПХВД № 1 ПЗ та [PERSON] були змушені звернутися до відповідних державних органів. Таке звернення є конституційним правом [PERSON] та будь-якого грьомадянина України, а тому не може бути розцінено як розповсюдження неправдивої інформації, крім того, будь - яка мета щодо приниження честі та гідності позивача відсутня. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав та пояснив, що в ході проходження медичного огляду [PERSON] з метою допущення до роботи останній безпідставно був направлений для проходження додаткових медичних обстежень, що призвело до затягування вирішення питання щодо прийняття його на роботу, тому він був змушний зветрнутися до Президента України, Прем'єр міністра України, Міністра охорони здоров'я України, Генерального прокурора України зі зверненням на підставі ст. 40 Конституції України як вжиття заходів забезпечення прав і свобод людини і громадянина.в своєму зверненні [PERSON] не надавав ніякої оцінки діям ДКЛ ст. Харків, звернення містить обставини, що стосуються дій голови ЛЕК [PERSON], лікарів [PERSON], [PERSON], що не могло вплинути на ділову репутацію ДКЛ ст. Харків, а тому Державний заклад «Дорожня клінічна лікарня станції Харків СТГО «Південна залізниця» є неналежним позивачем. Звернення [PERSON] містить оціночні судження, а тому не може вважатися недостовірною інформацією, звернення є правом [PERSON], закріпленим в ст. 40 Конституції України, та не може бути розцінено як розповсюдження неправдивої інформації. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача ВПХВД № 1 ПЗ, представника відповідача [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 31.12.2013 року [PERSON] проходив первісний медичний огляд за спеціальністю інструктор провідників за наказом № 240, що підтверджується журналом обліку медичних оглядів ДЗ ДКЛ на станції Харків СТГО ПЗ, карткою працівника, що направлений на первинний медогляд, медичною карткою амбулаторного хворого (а. с. 26-27, 98-126). 04 січня 2014 року [PERSON] звернувся на адресу Президента України, Прем'єр-міністра України, Міністра охорони здоров'я України, Генерального прокурора України з заявою про звільнення з займаних посад завідуючої відділенням та голови ЛЕК [PERSON] та притянення до відповідальності лікарів [PERSON] та [PERSON] за неправильно встановлені йому діагнози та фальшування записів про його хвороби (а. с. 14-15). 10 січня 2014 року голова профкому ВПХВД № 1 ПЗ [PERSON] звернувся до Президента України, Прем'єр міністра України, Міністра охорони здоров'я України, Генерального прокурора України з заявою про звільнення з займаних посад завідуючої відділенням та голови ЛЕК [PERSON] та притянення її до кримінальної відповідальності за зловживання службовим становищем та фальсифікацію документів, яке 22.01.2014 року було направлено Адміністрацією Президента України за належністю до Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства Інфраструктури України. (а. с. 16-18). 29.01.2014 року завідуючою відділенням та головою ЛЕК [PERSON] на ім'я Головного лікаря ДЗ ДКЛ на станції Харків СТГО ПЗ [PERSON] була надана пояснювальна записка щодо подій 08.01.2014 року щодо некоректної поведінки на її адресу [PERSON] та [PERSON], які погрожували та ображали її. (а. с. 19). 29.01.2014 року завідуючою здравпунктом ВД -1 [PERSON] на ім'я Головного лікаря ДЗ ДКЛ на станції Харків СТГО ПЗ [PERSON] була надана пояснювальна записка, за змістом якої 08.01.2014 року в першій половині дня знаходилася в кабінеті [PERSON], до кабінету зайшов раніше невідомий їй чоловік та [PERSON], які погрожували зняти [PERSON] з займаної посади, оспорюючи обстеження. [PERSON] поводила себе коректно, просила їх вийти з кабінету, однак після цього погрози на її адресу не зупинилися. (а. с. 23). 17.03.2014 року лікарем - невропатологом [PERSON] на ім'я Головного лікаря ДЗ ДКЛ на станції Харків СТГО ПЗ [PERSON] була надана пояснювальна записка, згідно якої 31.12.2013 року [PERSON] з'явився до неї для проходження первісного медичного огляду за спеціальністю провідник - інструктор за наказом № 240, раніше він проходив 05.09.2013 року медичний огляд за спеціальністю провідник та в його амбулаторній карті було записано про направлення [PERSON] з діагнозом "ЧМТ" на консультацію до нейрохірурга, висновок за яким [PERSON] надати відмовився, тому він був направлений на електроенцефалографію, а подана ним елекстроенцелографія від 08.08.2013 року була недійсною в силу спливу тримісячного терміну. За відсутності результатів електроенцефалографії амбулаторної карти та виписки з неї, свою печатку та підпис не ставила, визначити придатність до виконання робіт не було можливості відповідно до вимог наказу № 240. (а. с. 20-21). 25.03.2014 року лікарем - хірургом [PERSON] на ім'я Головного лікаря ДЗ ДКЛ на станції Харків СТГО ПЗ [PERSON] була надана пояснювальна записка про те, що 31.12.2013 року він проводив огляд [PERSON], хірургічних патологій виявлено не було. За наказом № 240 [PERSON] був направлений на УЗД, за результатами якого був виявлений поліп, він зробив в амбулаторну картку запис щодо придатності [PERSON] до роботи, ніяких вказівок від [PERSON] не отримував. (а. с. 22). Як вбачається з листа Головного управління медичних закладів Державної адміністрації залізничного транспорту України Укрзалізниця від 16.05.2014 року на звернення ВПХВД № 1 ПЗ від 08.04.2014 року щодо дій посадових осіб ДЗ "Дорожня клінічна лікарня ст. Харків СТГО "Південна залізниця" в ході комісійних перевірок факти необгрунтованого направлення на додаткові методи обстеження при проходженні періодичних медичних оглядів працівниками залізниці та недоліки у веденні первинної медичної документації з боку голови ЛЕК [PERSON] підтвердилися, прийнято рішення про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у виді оголошення догани за неналежне виконання посадових обов'язків.(а. с. 163-164). За результатами службової перевірки звернення голови ВПХВД № 1 ПЗ [PERSON] та [PERSON] складено Акт єкспертної оцінки амбулаторної карти [PERSON], який проходить медичний огляд, згідно якому медичний огляд проведено відповідно до вимог наказу № 240, та комісієї не були знайдені підтвердження фактів некоректної поведінки та упередженого ставлення [PERSON] до [PERSON], вказаних у вищезазначеному зверненні (а. с. 178-192). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює лікарем - хірургом в ДКЛ ст. Харків, 31.12.2013 року в нього на прийомі був [PERSON], він провів його огляд: зовнішній, живота, нижніх кінцівок, явних патологій виявлено не було. За наказом № 240 пацієнти проходять ряд досліджень, в тому числі якщо мають захворювання хребта, тому [PERSON] був направлений на УЗД внутребрюшної порожнини, за результатами якого був виявлений поліп. Він вписав відомості про це в картку, [PERSON] був визнаний придатним до роботи, при огляді у [PERSON] скарг на стан здоров'я не було, жодних інших направлень він йому не надавав, спірне направлення бачив, але ким воно виписане не знає, вказівок від [PERSON] не отримував. Приблизно через 7-10 днів писав пояснювальну записку за вказівкою начальника служби на ім'я головного лікаря [PERSON]. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона працює завідуючою здравпунктом ВД -1, займана посада не є підпорядкована завідуючій відділенням профілактики та медичних оглядів [PERSON], але по роботі в них виникає певна взаємодія, 08.01.2014 року в першій половині дня приблизно до 12 години знаходилася в кабінеті [PERSON], коли до неї зайшов раніше невідомий їй чоловік невеликого зросту та [PERSON] [PERSON] згідно наказу № 240 вимагала пройти обстеження: УЗД та рентген хребта, а вони відмовлялися. [PERSON] та незнайомий чоловік поводили себе агресивно, кричали та погрожували [PERSON], натомість остання поводила себе врівноважено. Пояснення щодо цих подій вона писала на ім'я головного лікаря [PERSON] за його вимогою та поклала їх йому на стіл. Щоб [PERSON] погружувала чи некоректно себе поводила не бачила. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була свідком конфлікту між заступником профспілки [PERSON] й завідуючою та головою ЛЕК [PERSON], так як в цей день прийшла в профспілку у своїх справах, чекала на [PERSON], коли до приміщення зайшов чоловік, вона його знає, це був [PERSON], в нього в руках було направлення на рентген, що було не підписане лікарем та не мало жодних реквізитів, він був обурений незаконним направленням його на додаткові дослідження, прийшов до профспілки скаржитись. [PERSON] профспілкою було надано доручення розібратися за фактом звернення [PERSON] Вони втрьох поїхали до лікарні, підійшли до кабінету завідуючої [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зайшли до кабінету, вона залишилася в коридові. Двері в кабінет залишилися відкритими, а тому їй було видно та було чути все, що там відбувалося. [PERSON] показала [PERSON] направлення на рентген та запитала у зв'язку з чим воно видане, на що [PERSON] підхопилася з місця, почала кричати, що врач тут вона, та стала виганяти їх з кабінету, кричала, щоб вони пішли геть та вона не допустить такого працівника як [PERSON] до роботи. Потім [PERSON] вибігла з кабінету та почала кричати, щоб викликали міліцію, на що [PERSON] їй повідомила, що буде скаржитися. [PERSON] відповіла, що нікого не боїться, бо її батько займає певну керуючу посаду на ПЗ. Тоді [PERSON] з нею та [PERSON] піднялися до головного лікаря [PERSON], зайшли до його кабінету, про що говорили, їй не відомо, бо вона знаходилася в коридорі. Коли вони вийшли, [PERSON] сказала, що буде скаржитися на дії лікарів, на що [PERSON] відповів, що вона може скаржитися хоч Президенту України. Згідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. (стаття 34). Відповідно до ст. 68 ЦК України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з чим, статтею 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. В силу ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як вбачається з п. 15 постанови Пленуму ВСУ №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі висловили свою оцінку поведінки позивача та свої припущення щодо порушення їх прав та інтересів, а також необхідності вчинити певні дії, які відповідачі виклали відповідно до свого життєвого досвіду та обставин справи і звернулися до державних органів, компетентних вирішувати питання про притягнення особи до відповідальності, тобто інформація викладена в межах права на звернення громадян до державних органів за захистом своїх прав та інтересів, що є конституційним правом особи, а тому така поведінка не може бути розцінена як розповсюдження будь-якої інформації, в тому числі і недостовірної. Суд вважає, що направлення на рентген, графік роботи та звернення працівників Державного закладу «Дорожня клінічна лікарня станції Харків СТГО «Південна залізниця» на адресу Прокурора Харківської області (а. с. 24-25, 77-97), не є належними доказами по справі, оскільки не встаеновлюють та не спростовують будь-яких оставин та фактів, що підлягають доведенню в рамках предмету позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed