Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій зазначила, що з 5 травня 2017 року вона та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі народився син- [PERSON] [INFO]. Приблизно 27 лютого 2019 року, в ході сімейного конфлікту, [PERSON] наказав їй разом з дитиною покинути спільну квартиру [ADDRESS] у зв"язку з чим вони вимушені проживати в іншому населеному пункті. Окрім цього, заявник зазначила, що з даного приводу вона звернулася із письмовим повідомленням про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, що передбачене статтею 126-1 Кримінального кодексу України, а саме домашнього насильства. З цих підстав заявник просить суд видати обмежувальний припис, яким зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні нею спільною сумісною власністю - квартирою [ADDRESS] та наявним у ній майном. В судовому засіданні заявник підримала свою заяву з підстав, викладених у ній. [PERSON] проти задоволення заяви заперечив, зазначивши, що він являється єдиним власником квартири і може розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 5 травня 2019 року Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] [INFO] у подружжя народився син - [PERSON]. На момент розгляду справи [PERSON] разом з неповнолітнім сином мешкає окремо від чоловіка за адресою: [ADDRESS]. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Окрім цього, зі змісту розділу V «Спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству» Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис є найбільш суворим і жорстким серед спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Суд, під час вирішення такої заяви, має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Єдиним доказом того, що [PERSON] являється особою, яка постраждала від домашнього насильства є її повідомлення про вчинене [PERSON] кримінального правопорушення за ознаками злочину передбаченого статтею 126-1 КК України, однак даний доказ не може бути доказом вчинення останнім домашнього насильства, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення. Окрім цього, посилання позивача на зміну місця її проживання не свідчить про вимушений захист себе від насильства з боку чоловіка, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що заявником змінено місце її проживання не з власної ініціативи. Оскільки судом не встановлено факту вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, заявником не доведено існування загрози вчинення таких протиправних дій у майбутньому та не доведено, що рішення про задоволення поданої нею заяви якнайкраще відповідатиме інтересам малолітньої дитини, суд прийшов до висновку про безпідставність заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису.

Outcome: dismissed