Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-23 00:00:00

у березні 2018 р. представник позивача звернувся з позовними вимогами до Шевченківського районного суду м. Києва про звільнення з-під арешту нерухомого майна, а саме, земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS], яка перебуває під арештом на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, правонаступником якого є Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві №30073991 від 02.09.2013 та стягнення судових витрат. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 22.08.2007 між АКБ «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір №2608/0807/77-018, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 22.08.2007 сторони уклали іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку земельну ділянку, що знаходиться в [ADDRESS]. На підставі договору факторингу №15 від 28.11.2012, до позивача перейшло право вимоги за кредитним та іпотечним договором. Обтяження за договором іпотеки зареєстровано в Державному реєстрі іпотеки. 25.10.2018 позивачу стало відомо, що на предмет іпотеки Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві на підставі постанови №30073991 від 02.09.2013, накладено арешт. У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання за кредитним договором, позивач має право задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, проте наявність арешту на предмет іпотеки порушує права позивача на переважне перед кредиторами право задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. А тому майно, що є предметом іпотеки, підлягає звільненню з-під арешту. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2018 позовну заяву передано на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 38). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2018 відкрито провадження в цивільній справі (а.с. 44). Ухвалою суду від 17.01.2019 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду (а.с. 58). Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 51, 54). Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 52-53). На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 22.07.2017 між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №2608/0807/77-018, відповідно до п. 1.1 якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 120000 дол. США 00 центів, на строк по 21.08.2027 включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 6-13). На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, 22.08.2007 сторони уклали іпотечний договір, предметом якого, в силу п. 2 договору, є земельна ділянка площею 0,0633 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер якої 88011684. Договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. (а.с. 14-17). 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк», що є правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15. В силу п. 2.1 якого банк відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку (а.с. 18-24). Також 28.11.2012 банк та позивач уклали договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за яким первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку №1 до договору (п. 1.1) (а.с. 25-26). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2017 встановлено, що державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №30073991 від 02.09.2013 виданої ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на садовий будинок [ADDRESS], житловою площею 10,60 кв.м., позначений на плані літ. «А», сарай позначений на плані літ «Б», спорудження позначені на плані №1. З даних відомостей реєстру речових прав на нерухоме майно також вбачається, що на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер якої 88011684, накладено обтяження, а саме, заборону на нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 22.08.2007, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою С.В. (а.с. 27-28). Відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Пунктом 24 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 № 6 вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Тобто, право на звернення до суду з позовом про звільнення заставного (іпотечного) майна має право заставодержатель (іпотекодержатель) цього майна у випадку, якщо арешт накладено не в його інтересах, а в інтересах інших стягувачів. Позивач просить звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме, земельну ділянку в [ADDRESS] на яку, як зазначає, накладено арешт на підстави постанови Шевченківського РУЮ у м. Києві. Проте, як вбачається з матеріалів справи, а саме, з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2017 (а.с. 27-28), на спірний об'єкт нерухомості третьою особою арешт не накладався. На вказану земельну ділянку встановлено обтяження на підставі договору іпотеки від 22.08.2007, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозова С.В., іпотекодержателем за яким від 28.11.2012 є позивач на підставі договору про відступлення прав за іпотечним договором. Третьою особою накладено арешт на майно та оголошено заборону на його відчуження, а саме, на садовий будинок [ADDRESS]», що не є предметом спору. Позовні вимоги під час розгляду справи в позивачем не уточнювались. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що право позивача на спірний об'єкт нерухомості, у відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, порушено не було, а тому таке право не підлягає захисту та відновленню в судовому порядку. З урахуванням наведеного, суд не бере до уваги позицію представника відповідача щодо визнання позовних вимог. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed