Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із позовом, в якому просять суд визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] , шляхом зняття його з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради 05.01.2000 року, реєстраційний № 8-00-198867, згідно з розпорядженням №82 від 05.01.2000 р., зареєстрованого в КП «Харківське міськБТІ» 21.01.2000р. за реєстровим № П-8-22545 - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані позивачі та відповідач. Відповідач [PERSON] виїхав за межі України в іншу країну де й проживав. В спірній квартирі залишились проживати позивачі. У вересні 2019 р. відповідач [PERSON] приїхав в Україну для оформлення документів, пов`язаних з квартирою. 18.09.2019 р. між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Хоменко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 2486, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подарували (тобто передали безоплатно у власність), а [PERSON] прийняв у власність належні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 3/4 частини квартири [ADDRESS] . Після укладання договору дарування, позивачі зареєстровані в даній квартирі, продовжують проживати та сплачувати комунальні послуги. З моменту укладання договору дарування, тобто з 18.09.2019р. відповідач [PERSON] знятися з реєстраційного обліку не встиг та виїхав за межі України. З цього часу у спірній квартирі не проживає, його особистих речей немає. Реєстрація відповідача позбавляє позивачів можливості вільно користуватися квартирою, оскільки [PERSON] , як власник вимушений сплачувати комунальні послуги за особу, яка в квартирі не проживає більш ніж рік. При усній розмові в телефонному режимі з відповідачем [PERSON] , щодо зняття з реєстраційного обліку, відповідач пояснив, що не може зараз приїхати в Україну, через розповсюдження коронавірусної інфекції у світі та оголошення карантину, але не заперечує знятися з реєстраційного обліку. Повідомив позивачам, що коли він приїжджав у м. Харків для укладення договорів дарування, визначення часток у праві власності від 18.09.2019р., уклав договір про надання правових послуг адвоката від 18.09.2019р. з адвокатом Христофоровою К.С., якій надав повноваження представляти його інтереси у різних інстанціях України, м. Харкова, зокрема в судах, оскільки знаходиться за межами України. У зв"язку із чим позивачі були змушені звернутись до суду. Позивачі в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви, згідно яких вони позовні вимоги підтримують, просять розглянути справу за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Христофорова К.С. позов визнала та пояснила, що відповідач на даний час знаходиться за межами України. Сторони по справі є родичами, за згодою членів сім`ї в 2019 році було укладено договір дарування, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подарували позивачу [PERSON] спірну квартиру. Позивачі мешкають в квартирі, сплачують комунальні послуги. Відповідач не мешкає в квартирі більше семи років, не може знятись з реєстраційного обліку, оскільки не перебуває в Україні. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання. 01.02.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання. Дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно договору про визначення часток у праві власності від 18 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Хоменко А.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2484, встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по ј частці кожному. Умовами до п. 4 Договору, встановлено, що внаслідок його укладання припиняється право спільної сумісної власності на квартиру та виникає право приватної спільної часткової власності по ј частці кожному (а.с. 13). 18.09.2019 р. між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Хоменко А.В., зареєстрований в реєстрі за № 2486, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] подарували (тобто передали безоплатно у власність), а [PERSON] прийняв у власність належні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ѕ частини квартири [ADDRESS] (а.с. 11-12). Тобто судом встановлено, що на даний час власником зазначеної квартири є тільки позивач [PERSON] , що також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У відповідності до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд вважає, що наявність у відповідача права користування житловим приміщенням, за умови його відсутності в житловому приміщенні, що належить позивачу [PERSON] , без поважної причини понад рік, є перешкодою у здійснені позивачем свого права щодо вільного користування та розпорядження належним позивачу жилим приміщенням. За приписами ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, той факт, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації більше семи років, ніяких домовленостей з приводу користування відповідачем вказаним житловим приміщенням не досягалося, житлом не користується, комунальні послуги не оплачує, ніякої участі в утриманні житла не приймає, будь яких особистих речей відповідача чи іншого майна, яке належало б відповідачу не залишилось, суд вважає відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності. \~Доказів на підтвердження перешкоджання відповідачу у користуванні спірною квартирою матеріали справи не містять. Будь-яких заперечень зі сторони відповідача до суду не надходило, більш того, в судовому засіданні представник відповідача зазначила, що позов визнає у повному обсязі. Таким чином, позов в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню. Вирішуючи вимогу позову про зняття з реєстраційного обліку відповідача, суд приходить до наступного висновку. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а тому його положення підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку. У відповідності до п.3 Правил реєстрації місця проживання, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів (п.1.3. Порядку). Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, що передбачено п. 26 вищевказаних правил. Тому в частині вимоги про зняття з реєстрації відповідача слід відмовити, оскільки така вимога, на переконання суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, а задоволення попередньої позовної вимоги є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації у зазначеній квартирі, у порядку встановленому зазначеними Правилами та Законом. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial