Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

Позивачі звернулася до суду із позовом, в якому просили надати їм додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. Посилаючись на те, що вони вчасно не звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини через хвороби, тому просили суд визначити їм додатковий строк у три місяці для подання подібної заяви. Крім того, під час розгляду справи позивачка [PERSON] збільшила свої позовні вимоги, відповідно до яких просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті матері залишилося в спадок зазначене нерухоме майно, яке вона не взмозі оформити в нотаріальному порядку, оскільки не представила нотаріусу належним чином оформлений правовстановлюючий документ, так як зазначений житловий будинок мати не зареєструвала за собою на праві приватної власності належним чином. Посилаючись на те, що вона пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, але за відсутності правовстановлючих документів на будинок не може оформити спадщину в нотаріальному порядку, хоча наданою копією довідки про викуп будинку в радгоспі підтверджується належність померлій спадкодавиці будинку, тому просила винести рішення про визнання за нею права власності на дане спадкове майно. В судове засідання сторони не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від позивачів на адресу суду надійшли заяви з проханням справу розглядати без їх участі, а позов задовольнити. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] в селі Котляреве Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області померла громадянка [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді будинку за адресою: [ADDRESS], а також на земельну ділянку, площею 2,94 га, виділену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Котляревської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, яка їй належала відповідно до державного акту серії [NUMBER], виданого 25 серпня 2004 року Жовтневою районної державною адміністрацією Миколаївської області. За свого життя вона склала заповіт, посвідчений 16 червня 2009 року секретарем виконавчого комітету Котляревської сільської ради Жовтневого (тепер - Вітовоського) району Миколаївської області, яким на випадок своєї смерті заповіла належний їй будинок дочці [PERSON], тобто позивачці у справі, а земельну ділянку - сину [PERSON] Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно із ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Також, за положеннями ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до довідки Котляревської сільської ради Вітовського (раніше - Жовтневого ) району Миколаївської області від 21 жовтня 2016 року ( а.с. 12) на час смерті спадкодавиці [PERSON] з нею ніхто не проживав. Згідно зі ст. 1270 ЦК України позивачі як спадкоємці за заповітом повинні були в шестимісячний строк звернутися до нотаріальної контори для прийняття спадщини, але пропустили його. На підставі ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З поданої позовної заяви та доказів вбачається, що шестимісячний строк, передбачений законом для прийняття спадщини, вони пропустили через поважні причини, які полягали в тому, що через свої захворювання та лікування не змогли в необхідний строк звернутися із заявою до нотаріальної контори чи нотаріуса про прийняття спадщини, що підтверджено наданими медичними документами. За такого суд вважає, що строк було пропущено з поважних причин, і є можливим визначити позивачам додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті спадкодавця. В той же час, навіть поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини не надасть можливість позивачці [PERSON] оформити спадщину в нотаріальному порядку. Так, відповідно до письмового роз'яснення приватного нотаріуса Сапеги О.А. від 27 жовтня 2016 року оформити право власності на будинок неможливо, оскільки нею не надано належним чином оформлених правовстановлюючих документів (а.с. 14). За пунктом 4. 15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз'яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що за свого життя спадкодавиця [PERSON] отримала будинок від радгоспу "Южний", за який виплатила до 1992 року його вартість (а.с. 28). Відповідно до технічного паспорту, складеного комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації", житловий будинок, розташований по [ADDRESS], був побудований в 1970 році. Згідно з цим же технічним паспортом, та довідкою від 17 листопада 2016 року того ж комунального підприємства житловий будинок має житлову площу 33.30 кв.м., загальну площу - 57.10 кв.м., об'єкти самочинного будівництва відсутні, але право власності на будинок не зареєстровано. Також, відповідно до записів у погосподарській книзі Котляревської сільської ради житловий будинок по [ADDRESS] існує та рахувався на праві приватної власності за [PERSON], в тому числі і на час її смерті. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Зазначені докази в своїй сукупності свідчать про те, що [PERSON] за свого життя мала всі законні підстави для отримання свідоцтва про право власності на будинок, але цього не здійснила. Однак це не скасовує належність їй будинку. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок за життя належав [PERSON] і дане майно після її смерті входить до складу спадщини і в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачці в справі як спадкоємиці за заповітом. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування за заповітом. Враховуючи викладене,

Outcome: approved