Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про виселення та зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що вона є власником жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS]. У вказаному домоволодінні зареєстровано місце проживання позивача, її дітей [PERSON] та [PERSON], а також колишнього чоловіка позивача [PERSON]. Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано 29.07.2014 року. З часу розірвання шлюбу ні позивач, ні її діти не мають доступу до домоволодіння. Восени 2014 року відповідач [PERSON] почав проживати разом з відповідачем [PERSON] у вказаному будинку. Позивач не має можливості потрапити до власного домоволодіння, оскільки відповідачі перешкоджають їй в цьому, тому вона змушена звернутися до суду за захистом порушених прав, та просить суд: витребувати з незаконного володіння та користування жилого будинку за адресою [ADDRESS], шляхом примусового виселення з нього [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]; зобов'язати Новоукраїнський районний сектор УДМС в Кіровоградській області зняти [PERSON], [INFO], з реєстраційного обліку в жилому будинку за адресою [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що не проживає в спірному домоволодінні по [ADDRESS], так як проживає в с. Єгорівка у своїх батьків, але не заперечує, що підтримує відносини з відповідачем [PERSON] Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, судовою повісткою. Представник третьої особи Новоукраїнського районного сектору УДМС в Кіровоградській області в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам, про день та час розгляду справи був повідомлений судовою повісткою. Заслухавши пояснення позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню так, як в судовому засіданні встановлено наступні обставини. Згідно договору купівлі-продажу від 29 березня 1994 року позивач [PERSON] являється власником жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №649 від 29.04.1994 року, який придбано до реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON]. В даному домоволодінні зареєстровано місце проживання позивача, її дітей [PERSON] та [PERSON], а також колишнього чоловіка позивача [PERSON]. Шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано 29 липня 2014 року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області від 29 липня 2014 року. З часу розірвання шлюбу відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу [PERSON] в користуванні її власністю - жилим будинком [ADDRESS]. Даний факт підтверджується постановами Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11.02.2015 року та від 12.03.2015 року, за якими [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ст.. 173 КУпАП. Належним доказом на підтвердження позовних вимог, суд не може прийняти письмові покази свіків: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які не були допитані в судовому засіданні за правилами свідка та від виклику яких позивач відмовилася. Посилання позивачки, що відповідач на даний час не є членом сім'ї, оскільки їх шлюб розірвано, а тому він не має право на користування житловим приміщенням також є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Крім того у разі припинення сімейних відносин з власником будинку колишні члени його сім'ї не втрачають право користування займаним жилим приміщенням і не набувають відповідно до вимог ст. 158, 168 ЖК України статусу наймачів, з якими допускається розірвання договору найму. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом. Виселення членів сім'ї власника жилого приміщення допускається тільки у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України, відповідно до вимог якої, якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ним в одній квартирі, будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця провадиться без надання іншого жилого приміщення. Докази та посилання позивачки, що відповідач [PERSON] погрожує, систематично порушує громадський порядок та порушує правила співжиття відповідають фактичним обставинам, так як систематичність передбачає наявність більше 2-3 протиправних вчинків. Дійсно відповідач [PERSON] на підставі постанов Новоукраїнського районного суду від 11.02.2015 року та від 12.03.2015 року, притягувався двічі до адміністративної відповідальності за ст.. 173 КУпАП, за вчинення правопорушення - хуліганських дій відносно бувшої дружини [PERSON], які набули законної сили, та доводять систематичність порушення правил співжиття із позивачкою, яка у спірному домоволодінні із-за проживання відповідача та її відношення до неї позбавлена можливості проживати та не проживає. Ст.109 ЖК України встановлено виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Відповідно до п. 23 ППВСУ від 12 квітня 2012 року зі змінами "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" укладений з власником будинку (квартири) на певний строк договір найму жилого приміщення може бути достроково розірваний за вимогою наймодавця лише у випадках, коли наймач або спільно проживаючі з ним особи систематично руйнують, псують жиле приміщення чи використовують його не за призначенням або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, або наймач систематично (не менше трьох місяців підряд) не вносить квартирної плати і плати за комунальні послуги (ст. 168 Житлового кодексу України), або коли відповідно до затвердженого виконавчим комітетом місцевої Ради проекту переобладнання чи перепланування будинку при капітальному ремонті жиле приміщення, займане наймачем, не може бути збережено (ст. 165 Житлового кодексу України). Укладений на невизначений строк договір найму жилого приміщення може бути розірваний за вимогою наймодавця із зазначених вище підстав, а також, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому і членам його сім'ї і наймач був попереджений про наступне розірвання договору не менше ніж за три місяці (ст. 168 Житлового кодексу України); Для розірвання договору найму жилого приміщення за вимогою наймодавця з мотиву систематичного порушення наймачем або членами його сім'ї правил співжиття (ч. 4 ст. 168 Житлового кодексу України) не потрібно, щоб у відношенні до відповідачів попередньо застосовувалися заходи попередження і громадського впливу, зазначені в ч.1 ст. 116 Житлового кодексу України. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 99 Житлового кодексу України - винаймач і члени його сім'ї, а також тимчасові жильці зобов'язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмови вони підлягають виселенню в судовому порядку. Виселення проводиться без надання іншого жилого приміщення. При розгляді позову про витребування власником свого майна суд врахував, що власник у будь-якому випадку має право повернення (віндикація) свого майна з чужого незаконного володіння, на що звернуто увагу суддів п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року зі змінами та доповненнями внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25.05.1998 року. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Так як в судовому засіданні встановлено, що відповідачу на праві власності належить незавершене будівництвом житловий будинок придбаний ще 04 вересня 2009 року, майже 6 років тому, але відповідачем не представлено суду що будівництво так і не завершено, позивачка попереджала 02.02.2015 року відповідача про усунення перешкод у двохмісячний термін (а.с.22), тому суд ввжає що позовні вимоги в цій частині позовних вимог до відповідача [PERSON] про витребування з незаконного володіння та виселення відповідача [PERSON] підлягають задоволенню. В частині цих же позовних вимог до відповідача [PERSON], позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що останння проживає в спірному домоволодінні, так як остання стверджує, що проживає біля батьків в с. Єгорівка, де і зареєстрована, що також підтверджуєтьсядослідженим в судовому засіданні, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до [PERSON] не підлягають задоволенню. Крім того, виходячи зі змісту абз. 7 ст. 3, ст.ст. 6, 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація особи за певною адресою може відбуватися тільки при наявності у ній права на житло; зняття особи з реєстрації може бути здійснено за рішенням суду в разі доведення втрати нею права на житло. Згідно ст.15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Виходячи з положень ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України, позивач, як власник має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. 17.07.97 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст.30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ч. 1 ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 10, 60, 213, 214, 309 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності. Кожна сторона доказами повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Так як позивачка в позові ставить вимоги до третьої особи УДМС, шляхом зобов'язати третю особу зняти з реєстрації [PERSON], враховуюючи, що позивачем вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не ставилися, суд вважає, що відповідно до ст. 35 ЦПК України, суд не може зобов'язати третю особу, так як позовні вимоги зобов'язального характеру можуть ставитися лише до належного відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial