Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Представником позивача [PERSON] - 12.01.18 р. подано до суду позовну заяву позивача (а. с. 3 5). Остання просить визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 11.03.14 р., посвідчений секретарем Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл. [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 52. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.06.17 р. померла матір сторін [PERSON]. 05.08.17 р. приватним нотаріусом [PERSON] у спадковому реєстрі зареєстрована спадкова справа № 61 042 763. 07.12.11 р. матір сторін за життя вчинила заповіт, за яким все своє майно заповіла сторонам у рівних частках. Після того, як про це стало відомо відповідачеві, останній почав вчиняти скандали з вимогою до матері про складення заповіту на його користь. Були погрози фізичною розправою, побої, викликались місцеві правоохоронці. Відповідач тривалий час зловживає спиртними напоями і є досить жорстоким у стані алкогольного сп»яніння. Правоохоронці, приїжджаючи на виклики, утихомирювали відповідача, проводили профілактичні бесіди. Поліцію, як правило, викликав її син чи вона, так як проживають у одному будинку з відповідачем і все це відбувалось у їх присутності. Постійні скандали та стреси підривали здоров»я матері, остання почала хворіти. Всі витрати на лікування вона несла особисто, догляд за хворою матір»ю також здійснювала вона. Після смерті матері всі витрати на організацію похорону взяла на себе вона, так як відповідач ухилявся. Випадково серед документів, що зберігались у кімнаті матері, вона виявила заповіт від 11.03.14 р., складений \~ \~ \~ \~матір»ю, за яким останньою належний матері житловий будинок № 27 по вул. Ковельській у с. Зеленій Ковельського р - ну Волинської обл. заповідається відповідачеві. У грудні 2017 р. їй стало відомо, що відповідач погрожував фізичною розправою односельцям у випадку, якщо вони посвідчать стосовно його погроз на адресу матері. Просить позов задовольнити. \~ \~ \~ \~За ухвалою суду від 15.01.18 р. (а. с. 21), забезпечено позов шляхом заборони приватному нотаріусу Ковельського райокругу [PERSON] видавати свідоцтво про права на спадщину за законом або свідоцтво про права на спадщину за заповітом на майно спадкодавиці [PERSON]. 21.08.18 р. справа передана для розгляду судді Логвинюк І.М.. Відповідачем 21.02.18 р. подано суду відзив на позов, обґрунтований тим, що оспорюваний заповіт відповідає волі спадкодавиці і волевиявлення останньої було вільним та зваженим. Зазначає, що твердження позивача про те, що оспорюваний заповіт складений під тиском, не відповідає дійсності. Позивачем не надано суду доказів тиску на спадкодавицю в момент укладення останньою заповіту. Спадкодавиця за життя не страждала на будь - які психічні розлади і не була жодним чином обмеженою у своєму волевиявленні. [PERSON] з моменту складення заповіту березень 2014 р. - на його користь і до часу своєї смерті мала можливість скасувати оспорюваний заповіт чи скласти новий. Вважає, що оскільки спадкодавиця своє останнє волевиявлення не скасувала протягом тривалого часу, це свідчить про справжність такого її волевиявлення. Просить у задоволенні позову відмовити (а. с. 27). 26.02.18 р. представником позивача [PERSON] подано до суду відповідь позивача на відзив, обґрунтовану тим, що заявником у кримінальному провадженні, копія витягу з ЄРДР щодо якого надана суду відповідачем разом із відзивом на позов, що, однак, спору не стосується, є [PERSON], яка звернулась у поліцію 29.01.18 р., зазначивши, що у травні 2017 р. невстановлена особа, перебуваючи у будинку за адресою: с. Зелена Ковельського р - ну Волинської обл., вул. Ковельська, 27, шляхом вільного доступу таємно викрала гроші та золоті вироби, належні відповідачеві у справі, чим завдала останньому майнової шкоди. Слідчим внесено відомості за такою заявою до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 120\~180\~301\~100 0002 18. Покликаючись на ст. 77 ЦПК України, зазначає, що заява про злочин, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України, не має відношення до розглядуваної справи. Зазначає, що дата подання такої заяви дає підстави вважати, що звернення з розглядуваним позовом до суду спровокувало її подання. Зазначає, що 15.01.18 р. Ковельський міськрайсуд Волинської обл. розглянув заяву про забезпечення позову, постановивши ухвалу у цій справі, якою заборонив приватному нотаріусу Ковельського райнотокругу [PERSON] видавати свідоцтва про право на спадщину за законом чи свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавиці [PERSON] до вирішення даної справи в суді. Така ухвала була надіслана судом відповідачеві і після отримання - надійшла заява про злочин від 29.01.18 р., що є безпідставною. Покликаючись на ст. 78 ЦПК України, зазначає прохання відхилити докази, долучені до відзиву на позовну заяву як недопустимі (а. с. 33). Позивач у судовому засіданні 10.09.18 р. позов підтримала повністю, суду пояснила, що вона проживає у [INFO] р - ну Волинської обл.. Відповідач - її брат, проживав донедавна там же. Нині відповідач проживає фактично у буд. № 20 по вул. Ковельській у с. Зеленій Ковельського р - ну Волинської обл. у своєї дружини. У будинку сторін 4 кімнати, площа - біля 54 м. кв.. Там проживали сторони, її син та матір сторін кожен у окремій кімнаті. Стосунки у неї із матір»ю були хорошими. Цей будинок - старий, а ще є новий будинок - не завершений будівництвом. У 2003 р. її матір вирішила подарувати їй нове будівництво, щоб вона його завершила, так як матір не мала змоги цього зробити. Після цього відповідач, дізнавшись, став на матір фізично, психологічно тиснути, щоб остання переписала старий будинок на нього. Матір цього витримати не могла. Відповідач, якого ще у 23 ти річному віці направляли на лікування від алкоголізму, він себе неналежно та під тиском змусив матір скласти заповіт. Коли матір склала заповіт, то це, як вона вважає через неналежне виконання своїх обов»язків Зеленською сільрадою Ковельського р - ну Волинської обл., стало відомою відповідачеві. Матір вважала, що коли складе заповіт, то відповідач буде себе краще поводити, не буде просити у неї гроші на цигарки, спиртне. Однак так не сталось. Після цього матір у 2011 р. пішла і склала заповіт, яким заповіла майно на її та відповідача користь. Копію другого по порядку заповіту за 2011 р. матір дала їй. Про цей заповіт також стало відомо відповідачеві. Останній знову став чинити на матір тиск з цього приводу. Матір втретє склала заповіт, як вона вважає, під тиском. Вона вважає, що інакше матір не могла заповісти будинок лише відповідачеві, залишивши її на вулиці, як через те, що боялась відповідача, адже будинок у такому разі пішов би чужим людям, чи відповідач пропив би його. Вона вважає, що Зеленська сільрада Ковельського р - ну Волинської обл. неналежно виконує свої обов»язки, так як після того, як мати склала заповіт, про нього стало відомо відповідачеві. Після цього заповіту відповідач, дізнавшись про нього, знову скандалив; у нетверезому стані у її присутності казав, що він власник, що це будинок його діда, щоб старий будинок написати на нього. Матір навіть не могла перебувати вдома та до її повернення додому мусила ходити по сусідах, знайомих, перебувати поза будинком. 02.06.17 р. її матір померла. Після цього у відповідача з»явилась родина дружина та дочка, які більше 20 р. з ним не проживали; жодних стосунків з її матір"ю не мали, та останню і відповідача не підтримували жодним чином. Коли відкрилась спадщина, родина відповідача стала нахабно приходили у її будинок, заявляти про свої права. Під час посвідчення оспорюваного заповіту 11.03.14 р. вона присутньою не була. З того дня до часу смерті її мати була при свідомості, могла пересуватись, однак, на протязі цього часу на останню здійснювався такий тиск, що, як вона вважає, матір могла не пам»ятати про всі заповіти. Вважає, що волі матері на вчинення оспорюваного заповіту не було; що мати не думала переписати будинок, щоб відповідач пропив його тощо. Матір переносила переживання через відповідача, нервувала. Матір вважала, що складання заповіту у сільраді не має юридичного значення. Про оспорюваний заповіт вона не знала і його знайшла у шафі у кімнаті матері випадково через 40 днів після смерті останньої. Відповідач на той час у будинку фактично вже не проживав. Відповідач тривалий час свого життя перебував на утриманні матері. Неодноразово викликалась поліція, однак, штраф мала б платити матір. Відповідач має групу, є діабетиком, тому стягнення на нього не накладались. Коли поліція викликала відповідача на бесіду, то він ці листи не брав. Тому матір зверталась до дільничного поліції, але боялась сказати, що відповідач їй чи погрожує, чи ще щось робить; просила утихомирити відповідача, але не казати, що це вона казала. Мати боялась казати дільничному поліції, так як після того були погрози. Відповідач просив у матері гроші. Відповідач погрожував односельцям, якщо вони будуть свідчити в суді про його поведінку на її стороні. Просить позов задовольнити. Представник позивача\~[PERSON]\~у судовому\~засіданні 10.09.18\~р.\~позов також\~підтримала.\~Суду пояснила,\~що відповідач поводить себе неналежно навіть у присутності сторонніх людей. Мати позивача зверталась до дільничного поліції з приводу проведення бесіди з відповідачем. Відповідач у зв»язку з витоком інформації із Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл., дізнався про оспорюваний заповіт. Відповідач не мав потреби звертатись у нотконтору з приводу прийняття спадщини, так як зареєстрований по місцю проживання спадкодавиці, але 05.08.17 р. подав таку заяву. У серпні 2017 р. була відкрита спадкова справа. Тому у грудні 2017 р. позивач звернулась із заявою до нотаріуса з приводу того, що заповіт буде оспорювати, просила не видавати свідоцтво. Відповідач, дізнавшись про таку заяву, став погрожувати окремим мешканцям с. Зеленої Ковельського р - ну Волинської області. У січні 2018 р. позовна заява надійшла до суду. Потім була прийнята ухвала про забезпечення позову, що викликало обурення представника відповідача [PERSON] і остання звернулась із заявою у поліцію про викрадення майна відповідача невідомими особами у травні 2017 р.. Позивач вважає, що її матір не могла скласти оспорюваний заповіт. Недобудований будинок із 65 % готовності, який відчуджила матір на користь позивача у 2003 р., не добудований; проживати у ньому не можна, позивач стала добудовувати його. Тому, вважає, відповідач став чинити тиск на матір, щоб остання старий будинок заповіла йому. І дійсно, у січні 2007 р. такий заповіт було складено. Після цього 07.12.11 р. матір позивача склала другий заповіт. Про це стало відомою жителям с. Зеленої Ковельського р - ну Волинської обл.. Вважає, що доброї волі матері сторін скласти оспорюваний заповіт на користь відповідача як особи, яка зловживає спиртними напоями, не було. Просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні 18.10.18 р. позов також підтримав. Пояснив, що йому відповідач сказав, що не має коштів і згідний на оформлення паперів щодо майна покійної бабусі на ім»я позивача. Відповідач не був обізнаний щодо стану здоров»я бабусі, так як під час хвороби останньої постійно пиячив. Бабуся за життя була дуже скупою та всі свої кошти відкладала на свою картку, не оплачувала комунпослуг. Поліція на відповідача викликалась ним і він фіксував конфлікт, що мав місце в день його візиту з відповідачем до сільради. Просить позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні 18.10.18 р. позову не визнав та суду пояснив, що він значиться проживаючим [INFO], є інвалідом 3 гр.. Але там він не проживає з 2017 р. - з часу, як його вигнали через те, що він не підписав документи, тобто, орієнтовно, з часу спливу 3 х міс. після смерті матері сторін. З цього приводу та з приводу насильства з боку племінника [PERSON] він до правоохоронних органів не звертався, зважаючи на родинні стосунки. Його матір померла 02.06.17 р. вдома. Остання мала тиск, інсульт, що стався у лікарні за 2 тижні до її смерті. Матір забрали додому, так як не було коштів на лікування. У будинку № 27 по вул. Ковельській він проживав з дитинства. Там же проживає і позивач із сином. Про заповіт йому відомо не було. Про заповіт на його користь він дізнався після смерті матері по спливу 3 - х міс. і вважає, що він є правильним. Попередньо усно мати неодноразово казала, що позивачеві буде - нова хата, а йому стара. Тому будь яких претензій до матері з приводу розпорядження майном він не висловлював, не сварився, так як було все справедливо: позивачеві мати подарувала - нову хата, а йому усно мати казала, що буде - стара хата. Від нього хочуть, щоб він відмовився від будинку. Про те, що є заповіт, складений його матір»ю, він дізнався у сільраді після смерті матері, коли позивач послала його із племінником, щоб він поставив якийсь підпис і відмовився від земельної ділянки пл. 2 га, так як вона мала намір її обробляти. Коли він прийшов у сільраду, то там секретарем було надруковано та зачитано йому папір про його відмову не від державної землі, а від спадщини. З цим він не погодився. Але надати йому заповіт він тоді не просив. Зазначає, що на позивача оформлено дарчу ще у 2003 р., а його б»ють, хоча він хворіє на цукровий діабет. У сільраду він заходив із адвокатом, так як йому ніхто нічого не показував. Він із дочкою зайшов у сільраду до свідка [PERSON] і запитав, чи є заповіт, та чи щось на нього написано. Остання зачитала йому заповіт. Так він дізнався, що є заповіт на його користь щодо будинку по вул. Ковельській, 27, і тому подав заяву нотаріусу у м. Ковелі щодо оформлення спадщини. До своєї матері він агресії не виявляв. Поліція до нього не викликалась. Протягом останніх 5 р. життя матері він із ножем чи сокирою за нею не ходив та цілі вбити не мав; хоча говорив, але насильства - не допускав. В період смерті матері він віддав останнє. Відносини з матір»ю у нього в період часу з 2007 по 2014 р. були нормальними. Він варив матері їжу. Поліція, у т. ч. дільничний, з приводу його поведінки у побуті з ним ніяких заходів не проводила. Таке було лише раз біля 30 р. тому. Орієнтовно за рік до смерті мати стала лікуватись з приводу нерівномірності тиску. Після смерті матері документи забрала позивач. Про два інші заповіти йому відомо не було, була лише розмова. Односельцям з приводу свідчень він погроз фізичною розправою не висловлював. Представник відповідача адвокат - у судовому засіданні 10.09.18 р. позову не визнав та суду пояснив, що оспорюваний заповіт посвідчений 11.03.14 р. секретарем Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл., відповідає волі заповідача, що була виявлена вільно та виважено, без тиску. [PERSON] за час свого життя не страждала на будь - які психічні розлади та жодним чином не була обмежена у своєму волевиявленні; з 11.03.14 р. мала можливість скасувати оспорюваний заповіт та скласти новий, однак, цього не зробила, що свідчить про волевиявлення заповідача. [PERSON] було складено 3 заповіти, дублікати яких було надано на запит відповідача: від 04.01.07 р., від 07.12.11 р., від 11.03.14 р.. [PERSON] було відомо, що кожний наступний заповіт скасовує попередній, що свідчить із змісту трьох заповітів, якими вона так і робила. [PERSON] вільно пересувалась, була при свідомій пам»яті, при розумі до дня своєї смерті; ходила у сільраду, їздила у м. Ковель Волинської обл. і могла скласти новий заповіт, знала про таку можливість. Відповідачеві не було відомо про складення оспорюваного заповіту та про обставини його складання; про події, що передували його складенню. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 10.09.18 р. позову не визнала, суду пояснила, що 02.08.18 р. вона прийшла в гості до свого батька відповідача у справі. Останній пішов у сільраду разом зі своїм племінником - представником позивача [PERSON]. Коли вона зайшла у сільраду, там лежала заява чи договір, яку мав підписати її батько на користь позивача та її представника [PERSON] щодо відмови від будинку та всього майна. Перед цим вона спілкувалась із позивачем. Остання сказала, що через півроку вона перепише на її користь земельну ділянку її батька. Її батько бабусю [PERSON] не бив. а бив неодноразово племінник представник позивача [PERSON], а позивач не заступалась. 2 роки тому, коли вона прийшла до батька в гості, то [PERSON] бив її батька, казав, що коли вони всі тут повмирають, то хату вони заберуть, називаючи батька та бабусю - грубо. Позивач же - сміялась. Батькові не було де жити, так як вони його били, тому вона забрала батька жити до себе. Батько проживає по її місцю проживання з 05.08.17 р., так як представник позивача [PERSON] його бив. Поки бабуся була у лікарні, то вони забрали всі документи, шафа була порожньою, що вона бачила - коли бабуся приїхала додому з лікарні - у шафі висіла лише одна куртка. Її батько за вдачею може лише говорити, але - не бити. Вона неодноразово на протязі 30 р. приходила до своєї бабусі і остання казала всім, що хата буде їй. До цього батько проживав [INFO], там, де і позивач. З її матір»ю батько не перебуває у шлюбі. Вона відвідувала бабусю у лікарні. 24.05.17 р. бабусю паралізувало після того, як до бабусі прийшла поспілкуватись позивач, та у неї стався інсульт. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач у судове засідання 06.12.18 р. не з»явився, хоча належно повідомлений. Про причини неявки суду не повідомив. Попередньо подав до суду заяву (а. с. 71) про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що проти позову заперечує у повному обсязі. Просить у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника відповідача адвоката, показання свідків, у т. ч. представника позивача [PERSON] як свідка; дослідивши письмові докази, зібрані у справі, оглянувши медкарту на ім»я [PERSON], проаналізувавши доводи сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення. За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події. Як слідує зі змісту ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно із змістом ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила, а для інших осіб - лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину і за її змістом правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із\~ч.\~2\~ст.\~231\~ЦК України,\~на яку\~покликається позивач\~як на\~правову підставу\~своїх вимог,\~правочин,\~вчинений особою\~проти її\~справжньої волі\~внаслідок застосування\~до неї\~фізичного чи\~психічного тиску\~з боку\~іншої особи,\~визнається судом\~недійсним. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1\~257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як зазначено у ч. 3 ст. 203 ЦК України, законодавством визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так,\~волевиявлення учасника\~правочину має\~бути вільним\~і відповідати\~його внутрішній\~волі.\~ Як слідує з положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 3 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. ст. 1\~233 1\~236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь - яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як слідує з положень ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, як слідує з копії паспорта позивача, вона проживає у [INFO] (а. с. 7, 8). Та обставина, що і відповідач значиться проживаючим за тією ж адресою, а [PERSON] є матір»ю сторін, сторонами та іншими учасниками справи не оспорюється. Як слідує з копії заповіту, посвідченого секретарем Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл. [PERSON] 04.01.07 р., [PERSON] за життя належний їй житловий будинок, розташований по вул. Ковельській, 27 у с. Зеленій Ковельського р - ну Волинської обл. заповіла відповідачеві у справі (а. с. 29). 08.08.17 р. секретарем Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл. дублікат вказаного вище заповіту було видано відповідачеві (а. с. 111). Як слідує з копії заповіту, посвідченого секретарем Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл. [PERSON] 07.12.11 р., [PERSON] за життя все своє майно заповіла сторонам у справі у рівних частках (а. с. 10). Як слідує з копії оспорюваного заповіту, посвідченого секретарем Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл. [PERSON] 11.03.14 р., [PERSON] за життя належний їй житловий будинок, розташований по вул. Ковельській, 27 у с. Зеленій Ковельського р - ну Волинської обл. заповіла відповідачеві у справі (а. с. 11). 08.08.17 р. секретарем Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл. дублікат оспорюваного заповіту було видано відповідачеві (а. с. 77). Як вказано у ст. 1 251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Вказані вище заповіти посвідчені з врахуванням положень ст. 1\~251 ЦК України. Відповідно до ст. 1 254 ЦК України, заповідач має право у будь - який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь - який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених ст. ст. 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь - який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Оспорюваний заповіт, відповідно до ст. 1 254 ЦК України, як такий, \~ \~ \~ \~що був складений пізніше двох попередніх заповітів [PERSON] від 04.01.07 р., 07.12.11 р., відповідно, є таким, що скасовує їх. Сторони не заперечують та не оспорюють тієї обставини, що підпис у оспорюваному заповіті від 11.03.14 р. як заповідачем було вчинено саме [PERSON]. Та обставина, що [PERSON] померла 02.06.17 р. у с. Зеленій Ковельського р - ну Волинської обл., стверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 02.06.17 р. виконкомом Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл. (а. с. 6, 69). Відповідно до копій матеріалів спадкової справи №34 2017 щодо майна померлої [PERSON] (а. с. 67 69), сторони звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті своєї матері у серпні 2017 р.. Свідок [PERSON] в суді 18.10.18 р. показала, що вона з 15.11.10 р. працювала секретарем Зеленської сільради Ковельського р - ну Волинської обл., з листопада 2015 р. - працює сільським головою цієї ж сільради, на території якої мешкають сторони у справі. Сільським головою з 1996 р. до 2015 р. був [PERSON], секретарем - Дмитрук. Будинок сторін розташований неподалік сільради. Сторони мають спір про спадкове майно. [PERSON] вона знала давно. Вона як секретар сільради двічі посвідчувала заповіти [PERSON], змісту яких не пригадує. Оспорюваний \~ \~ \~ \~заповіт був третім заповітом [PERSON]. Обидва рази, коли приходила [PERSON], то остання була при здоровому глузді, як і до своїх останніх днів, та могла самостійно пересуватись. Вона обидва рази пересвідчувалась, що [PERSON] є здоровою і розуміє, що вона бажає, щоб було зафіксовано у її заповіті. Будь - яких скарг [PERSON] з приводу примусу до складання заповіту не висловлювала. Пригніченості чи такого, щоб вбачались підстави для відкладення складання заповіту, не було, так як [PERSON] ставились питання і щодо стану її здоров»я. [PERSON] заперечувала проблеми із здоров»ям та висловлювалась лише з приводу свого віку і що вона має намір скласти заповіт. Вона запитувала [PERSON] з приводу того, чи немає на неї тиску з боку її дітей, чи ще когось; чи примусу, та остання казала, що ні; що це - її бачення, що вона, з огляду на вік, так вирішила; що передумала. Запитань до [PERSON] з приводу суті оспорюваного розпорядження вона не задавала. Крім неї та [PERSON] під час посвідчення нею цих двох заповітів нікого не було, [PERSON] приходила і була сама. Остання під час посвідчення заповітів все добре розуміла, все сприймала і у неї труднощів при доведенні до відома [PERSON] змісту законодавчих норм не було. Остання була адекватною до останнього, за життя постійно приходила до сільради з приводу субсидії, пільг. [PERSON] вона повідомляла перед посвідченням заповіту, що кожен наступний заповіт скасовує попередній. Остання на це відповіла, що це її волевиявлення і так вона на даний час міркує. Вона пам»ятає спілкування з [PERSON] під час складання цих заповітів і що [PERSON] після роз»яснення їй норм законодавства, не змінила своєї позиції. [PERSON] не була тяжко хворою чи такою, що потребувала сторонньої допомоги. На той час з [PERSON] проживали сторони, онук та чоловік позивача. До сільради скарг [PERSON] з приводу неналежної поведінки кого небудь із членів сім»ї у побуті, чи запитів з поліції не було. Не було також звернень і з боку інших членів сім»ї чи з боку інших односельців чи сусідів [PERSON]. [PERSON] була пенсіонером, до виходу на пенсію працювала бухгалтером у радгоспі. Останні півроку перед смертю [PERSON] стала хворіти, але заходила у сільраду з приводу субсидії чи матдопомоги для лікування тощо. Відповідач не звертався з приводу посвідчення заповіту його матері на його користь чи не на користь позивача. Після смерті [PERSON] відповідач не звертався до неї з приводу того, щоб дізнатись, чи є заповіт на його користь, хоча припускає, що він таки цікавився, чи є заповіт взагалі. Заповіту відповідачеві вона не видавала. Посадові особи сільради видають документи, що мають стосунок до заповіту після смерті заповідача. На протязі 2016 2018 р. р. відповідача, його представника - [PERSON] вона у сільраді бачила. Відповідач не здійснював на неї тиску з приводу показань у справі. Останній любить випити, однак, відомості про вчинення ним скандалів у сільраду не надходили. Її чоловік не здійснював ДТП стосовно дочки відповідача. Оцінюючи показання цього свідка, суд враховує, що ними підтверджено пояснення відповідача у справі у тій їх частині, що він до смерті матері сторін не отримував у сільраді відомостей про наявність та зміст оспорюваного заповіту. Суд враховує, що вказаний вище свідок достеменно знає про обставини посвідчення оспорюваного заповіту і суду показала, що на момент посвідчення нею оспорюваного заповіту [PERSON] була при пам»яті, розумі та розуміла зміст оспорюваного заповіту, зазначала, що відображає дійсне своє бачення на той момент і має волю скласти саме такий заповіт. Свідок переконливо ствердила, що підпис у оспорюваному заповіті від 11.03.14 р. як заповідачем було вчинено саме [PERSON]. Свідок [PERSON] в суді 06.12.18 р. показав, що він працює дільничним офіцером поліції (далі ДОП) з 1995 р. і його дільниця охоплює с. Зелену Ковельського р - у Волинської обл.. По роботі знає сторін та знав [PERSON]. Про те, що остання склала заповіт на користь відповідача, він дізнався у минулому році після смерті [PERSON] від свого колеги у зв»язку з викликом поліції у будинок сторін. 2 3 міс. тому він за скеруванням свого керівництва розглядав заяву позивача, адресовану начальникові поліції, про підробку заповіту її матері працівниками сільради; порушення порядку посвідчення заповіту з проханням порушити кримінальне провадження за фактом перевищення службових повноважень, службового підроблення щодо працівників сільради, про видачу документів на землю; приймав рішення в порядку Закону України «Про звернення громадян». За час його роботи дільничним, [PERSON], зустрівши його на вулиці чи у маршрутці, неодноразово усно скаржилась на відповідача, просила його поговорити із сином з приводу домашніх скандалів; казала, що останній може її облаяти, обізвати, голосно розмовляє. Але жодних заяв ні у поліцію, ні у сільраду від [PERSON] не надходило; скарг з проханням прийняти міри до сина [PERSON] не писала, а лише просила поговорити з відповідачем. Однак, [PERSON] завжди казала йому, щоб він не казав відповідачеві, що це вона його попросила поговорити з ним. Він вважає, що [PERSON] боялась відповідача, який хворіє та голосно розмовляє. Однак, жодного разу [PERSON] не казала йому, щоб відповідач її вдарив чи побив. Із сільради такої інформації йому також не надходило. [PERSON] шкодувала відповідача та неодноразово придбавала для останнього цигарки з огляду на відсутність у того грошей. Інколи, коли він зустрічав [PERSON] і запитував про те, як поводить себе відповідач вдома, вона казала, що нормально; а інколи - казала, щоб він прийшов та поговорив із відповідачем. У 1996 чи 1997 р. він притягав відповідача до адмінвідповідальності за дрібне хуліганство. З того часу відповідач, коли вони зустрічались на вулиці, і він цікавився тим, що робиться вдома, знав і враховував, що він як дільничний поліції пам»ятає про нього, тому поводив себе адекватно. З приводу відносин позивача і її сина з відповідачем, то заяви на відповідача надходили від сина позивача [PERSON] - з приводу домашнього насильства у 2015 чи 2016 р.. Ним було складено протокол щодо відповідача і направлено до суду. Йому відомо ще про такий же протокол, складений поліцією. [PERSON] же з відповідачем - жили у цій же хаті, але - у окремій кімнаті. Після того як [PERSON] захворіла і відповідач перебрався до своєї колишньої дружини, у будинок сторін стали викликати поліцію і постало питання заповіту. Між ним і відповідачем ніяких конфліктів не було. Відповідач за вдачею є нешкідливим, не скандальним, може випити і стояти у центрі села, голосно розмовляти, але правильно реагує на його зауваження. Ні сусіди сторін, ні сільрада жодного разу не повідомляли його, щоб відповідач скандалив, чи щоб мав намір спалити будинок. Колишній сільський голова, який проживає поряд з будинком сторін, при неодноразових зустрічахз ним також такої інформації йому не надавав. Він неодноразово бував у будинку свідка [PERSON] по роботі, однак, остання жодного разу йому не повідомляла негативне про поведінку відповідача. У [PERSON], на його думку, не було психічних розладів; остання з ним спілкувалась нормально, адекватно; вільно пересувалась до часу хвороби. Оцінюючи показання цього свідка, суд враховує, що ними підтверджено пояснення відповідача у справі у тій їх частині, що він матері не бив та спростовано доводи позивача у тій їх частині, що відповідач наносив матері сторін побої, що відповідач є досить жорстоким у стані алкогольного сп»яніння. Як показав цей свідок, мати сторін не скаржилась з приводу такої поведінки відповідача, що містила б ознаки тиску на неї стосовно її розпорядження майном на випадок смерті; примусу скласти заповіт чи заповіт певного змісту тощо на користь відповідача. Суд вважає, що показання вказаного вище свідка - поліцейського - не містять відомостей про те, що відповідач, з метою щоб матір сторін склала заповіт саме на його користь, чинив на матір сторін тиск до складання оспорюваного заповіту. Суд враховує разом з тим, що вказаному вище свідкові не відомо про обставини складання оспорюваного заповіту. Свідок [PERSON] в суді 19.11.18 р. показала, що вона проживає навпроти будинку сторін, що є старим та який позивач із своїх чоловіком ремонтували та обладнували. Вже більше 10 р. вона на пенсії. Матір сторін після виходу на пенсію трохи попрацювала і через поганий зір припинила працювати бухгалтером. Відповідач дуже погано ставився до своєї матері, ображав та бив останню і відносини між ними були поганими весь час. Відповідач завжди п»яним ішов та кричав на все село. Мати сторін неодноразово орієнтовно раз на тиждень - приходила до неї, так як мала можливість ходити по людях, господарства не мала, - та вони спілкувались. Остання казала, що з нетерпінням очікує позивача з роботи, що відповідач казав неодноразово, що зарубає її, посолить і у банки поскладає. У такій обстановці з вини відповідача мати сторін уникала останнього, весь час тряслась, але відповідачеві змовчувала, так як боялась йому щось сказати. Мати сторін завжди ходила по хатах, по сусідах, колишніх співробітниках, очікуючи, допоки позивач прийде з роботи, так як боялась сама навіть бути з відповідачем у хаті. Вона часто чула крики та неодноразово робила зауваження відповідачеві з приводу поганого ставлення до матері, однак, останньому, так як він щоденно був п»яним, було однаково. Біля 3 р. тому вона почула голосний крик та вийшла оборонити: відповідач лаявся на матір та питав, куди вона йде. На її запитання пояснив, що матір вже не сповна розуму; що не знає, куди йде; що якщо вона кудись зайде, то він її шукати не буде. Але з приводу такої поведінки відповідача вона не заявляла у поліцію. Вважає, що у матері сторін трохи були розлади психічного здоров»я, так як у розмові їй не можна було говорити всупереч, інакше вона починала перечити; у селі люди казали на неї - «цікава». Мати сторін майже до останнього пересувалась сама. У будинок сторін часто заходів дільничний поліції, але мати сторін не казала, що це вона запрошувала його. Мати сторін часто ходила у сільраду, там про скандали у сім»ї сторін знають. Стосунки матері сторін з позивачем були нормальними. Коли матір сторін хворіла, коли вже була у лікарні, позивач її доглядала, а відповідач - випивав. Позивач дорікала йому та просила допомогти доглядати матір, а відповідач - грубо реагував. Вважає, що матір сторін була кимось напоумлена, що посвідчення заповіту сільрадою не має ніякого значення. Про обставини складання трьох заповітів, у т. ч. - оспорюваного - у сільраді - їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] суді 19.11.18 р. також показала, що з позивачем у неї стосунки нормальні, а з відповідачем - вона посварена. Вона проживає недалеко від будинку сторін. Відповідач знущався із своєї матері, постійно останню обзивав. Відповідач чіплявся до матері, набридав їй, порвав їй куртку, коли вона хотіла йти з будинку; пропивав свої та материні кошти, про що їй неодноразово казала мати сторін. Вона чула, що відповідач постійно, коли був п»яний, казав матері, що зарубає її, у банки поскладає; що її - у будинок престарілих, його у будинок для психічно хворих, а все державі. Мати сторін постійно щоденно орієнтовно, за рік до смерті ходила до неї; втікала як до неї, так і до своєї внучки, до сусідів, ходила по селу, так як допоки позивач була на роботі, додому йти - боялась. Стосунки між відповідачем і його матір»ю були поганими. Про це знали всі люди. Вона казала матері сторін написати на відповідача заяву у сільраду, але остання сказала, що не хоче сорому у селі. Вона також про таке не заявляла нікуди. Мати сторін була скритною, мовчазною, коли відповідач її ображав, то - мовчала. Коли відповідач прийшов до неї додому п»яний, то казав, що спалить свою хату з бензином, коли побачить, що туди зайде позивач та його племінник, і буде дивитись, як вони будуть горіти; потім спалить і себе. Відповідач мав інтерес до будинку. Вона відповідача боялась. 4 р. тому мати сторін казала їй, що бачила, що дружина відповідача таємно вирішувала з ним їх питання щодо одруження. Відповідач, будучи п»яним, коли вона увечері з чоловіком гнала корови, погрожував їй, що заріже, приріже її, якщо вона піде свідчити. У зв»язку з цим вона у сільраду, у правоохоронні не зверталась, так як вважає відповідача не сповна розуму і до того, поки він їй не вдарить ножем чи чимось іншим, не бажає мати з ним справ. Про події стосовно складання заповітів, у т. ч. оспорюваного, про оспорюваний заповіт їй нічого не відомо. Вона спілкувалась з [PERSON] постійно і підстав вважати, що остання була не сповна розуму, неадекватною, не має. Чи ходила [PERSON] у сільраду, вона не знає і туди з нею вона не ходила. Орієнтовно за рік до смерті [PERSON] стала хворіти, лікувала серце, тиск, вона її навіть деколи проводила додому. [PERSON] казала, що якби померла, то не дала б відповідачеві нічого. На її пропозицію звернутись з приводу неналежної поведінки відповідача до поліції, мати сторін цього не хотіла, щоб не осоромитись, щоб люди не дізнались, хоча всім сусідам про це було відомо. Оцінюючи показання двох вказаних вище свідків - сусідів, суд враховує, що хоча їх показаннями стверджено в суді, що поведінка відповідача та його ставлення до матері сторін у побуті часто були неналежними, разом з тим, вони не були очевидцями будь - яких неправомірних дій відповідача стосовно матері сторін, що були б спрямовані на здійснення тиску чи примушування [PERSON] до складання саме оспорюваного заповіту. Так, як показала суду свідок [PERSON], мати сторін шкодувала відповідача, та обидвоє цих свідків показали, що мати сторін не прагнула втручання правоохоронних чи інших органів у її із сином стосунки, а лише усно зверталась до свідка [PERSON] як ДОП з приводу зловживання відповідачем спиртним та вчинення вдома скандалів. Разом з тим, [PERSON] не скаржилась з приводу такої поведінки відповідача, що містила б ознаки тиску на неї стосовно її розпорядження майном на випадок смерті, примусу посвідчити заповіт чи заповіт певного змісту на користь відповідача тощо. Суд враховує, що показання вказаних вище свідків - сусідів не містять відомостей про те, що відповідач, з метою щоб матір сторін склала заповіт саме на його користь, чинив на матір сторін тиск до складання оспорюваного заповіту. Суд враховує також, що вказаним вище двом свідкам - сусідакм не відомі обставини складання [PERSON] оспорюваного заповіту. Представник позивача [PERSON], будучи допитаним як свідок в суді 19.11.18 р., показав, що відповідач 20 р. тому проживав з [PERSON], але після отримання від неї травми, повернувся проживати на [INFO] р - ну Волинської обл.. З того часу відповідач перебував на утриманні його батьків та своєї матері, постійно пиячив. Будинок має 4 кімнати, не розділений. Бабуся, відповідач та він проживали, кожен, у окремих кімнатах, його батьки у одній з кімнат. Відповідач має інвалідність та він неодноразово в цей проміжок часу допомагав відповідачеві при нападах. Він же також неодноразово викликав поліцію на відповідача, але оскільки останній - діабетик, то поліція не могла вжити жодних заходів, крім бесіди, навіть тоді, коли складався протокол. У цей час у їх будинку був постійний конфлікт між: відповідачем та бабусею; ним і відповідачем; сторонами. З його батьком відповідач намагався не говорити, боячись, як він вважає, постраждати. Коли відповідач був п»яним, то постійно набридав бабусі, матері, йому; лаявся. Вважає, що відповідач це робив навмисне, щоб тиснути на бабусю, на всю родину. Відповідач хотів його зарізати, зашкодити його та бабусі здоров»ю іншим чином; постійно та на протязі тривалого проміжку часу погрожував спалити будинок, коли всі ляжуть спати. Вважає, що загрозу з боку відповідача бабуся сприймала реально. Бабуся не могла вільно пересуватись по будинку, так як відповідач ходив за нею із сокирою, ножем, пляшкою і кричав, погрожуючи, що засуне їй пляшку у горло, що він вважає обмеженням пересування бабусі по будинку, а по вулиці - бабуся пересувалась вільно з врахуванням стану свого здоров»я. Відповідач весь час ділив майно; ходив за бабусею та весь час вимагав розподілу майна. Вважає, що відповідач умисно створював напругу у стосунках зі своєю матір»ю, так як знав про зміст заповітів. Коли він перебирав майно у кімнаті відповідача після того як останнього забрала дочка, то виявив у шафі всі три заповіти, біля 5 ти дублікатів. Серед речей бабусі після смерті останньої він знайшов оспорюваний заповіт, заповіт, складений на користь його матері та відповідача. Відповідач дуже скупий, не сплачував за комунпослуги, придбавав продукти по мінімуму, речей майже не придбавав, перебував на забезпеченні своєї матері. Дільничний поліцейський приходив, міг спілкуватись з відповідачем 15 хв. і йшов, а покарати відповідача не міг як інваліда та діабетика. Коли бабуся хворіла, відповідач пиячив, не цікавився станом її здоров»я. Витрати на лікування бабусі поніс він та його матір. У день поховання бабусі відповідач був п»яним, вів себе неадекватно. У нього ж з бабусею віднсини були хороші. На протязі останніх 10 р. бабуся була при пам»яті та розумі, хоча не ясному, так як у розмові з ним вона плуталась з приводу фактів її проживання у Польщі. Дочка ж відповідача висловлювала сумнів у ясності розуму бабусі з незначного приводу. Події у день складання оспорюваного заповіту він не пригадує. Оцінюючи показання вказаного вище свідка, суд враховує, що між ним та відповідачем склались стійкі неприязні стосунки. Суд враховує, що цей свідорк - ситн позивача та племінник відповідача, хоча проживає у тому ж будинку, що і сторони, однак, не посвідчив, що був очевидцем будь - яких неправомірних дій відповідача стосовно матері сторін, що були б прямо спрямовані на вчинення тиску на останню чи на примушування останньої до складання саме оспорюваного заповіту. Він також посвідчив, що мати сторін шкодувала відповідача, надаючи йому утримання. Суд враховує також, що вказаному вище свідкові не відомо про обставини складання оспорюваного заповіту. Крім цього, суд, оцінюючи показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] у тій їх частині, що відповідач неодноразово погрожував матері сторін фізичною розправою, враховує, що жоден з цих свідків не конкретизував, коли саме мала місце така поведінка відповідача щодо матері сторін - до чи після складання оспорюваного заповіту та чи продовжувалась вона після дати складання оспорюваного заповіту, та що вона мала метою саме чинення тиску чи примус [PERSON] до складання оспорюваного заповіту. Суд враховує, що така негативна поведінка відповідача у побуті мала місце на протязі тривалого проміжку часу, зокрема, і у присутності цих свідків. Однак, свідок [PERSON], який проживав із відполвідачем та [PERSON] у одному будинку, вважаючи, як він посвідчив суду, що його бабуся, а матір сторін, таку погрозу від відповідача сприймала реально, сам, однак, жодних звернень до правоохоронних органів з цього приводу не робив. Аналогічно себе поводили і свідки сусіди [PERSON] та [PERSON], які, як вони посвідчили, також були обізнані про погрози відповідача на адресу матері сторін. Наведене схиляє суд до висновку, що поведінка відповідача у побуті була звичною та прийнятною для мешканців будинку сторін, свідків сусідів, та не сприймалась ними як тиск на матір сторін з тією чи іншою метою та, зокурема, з метою тиску чи примусу конукретно до складання оспорюваного заповіту. А після того як стало відомо про існування оспорюваного заповіту у зв»язку із смертю [PERSON], останні стали схилятись до певних міркувань і припущень, співзвучних доводам позивача. Листом Ковельського ВП ГУ НП у Волинській обл. № 754/56/04 18 від 13.03.18 р., стверджується, що відповідач не притягався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності. Наведеним вище листом Ковельського ВП ГУ НП у Волинській обл. стверджуються показання свідка [PERSON] у тій їх частині, що він не складав щодо відповідача протоколів про, зокрема, домашнє насильство, після, зокрема, 2015 - 2016 р. р. та відповідач за вдачею не є схильним до насильства. Цим же документом спростовуються доволдим позимвача та показання свідка [PERSON] у тій їх частинеі, що щодо відповідача з приводу його поведінки стосовно матері сторін поліцією вживались ті чи інші заходи. Відповідно до копії епікрізу щодо [PERSON], виданого заввідділенням Ковельської ЦРЛ, [PERSON] з 18.02.14 р. по 24.02.14 р. перебувала на стацлікуванні у терапевтичному відділенні Ковельської ЦРЛ з діагнозом: ІХС, дифузний кардіосклероз, СП 11 А ст., гіперточнічна хвороба 11 ст.. Відповідно до копії посмертного епікрізу, [PERSON] за життя перебувала на «Д» - спостереженні у сімейного лікаря з діагнозом: ІХС, дифузний кардіосклероз. Померла 02.06.17 р. вдома. Посмертний діагноз той же. Відповідно до оглянутої у судовому засіданні медкарти амбулаторного хворого на ім»я [PERSON], 02.12.40 р. н., остання з 17.11.14 р. по 27.03.17 р. 6 разів зверталась до лікаря і їй встановлювались лікарські діагнози, як то ІХС, артифакія, вторинна катаракта, розповсюджений атеросклероз хребта, пневмонія, дифузний кардіосклероз, комбінована аортальна вада, церебральний атеросклероз, плеврит. Як слідує з листа Головного лікаря Центру ПМСД Ковельського МТМО № 739/22.1 2.18 від 21.02.18 р., [PERSON] на обліку у лікаря психіатричного кабінеті поліклініки Ковельської ЦРД не перебувала. Наведеним вище листом від 21.02.18 р. спростовуються показання свідків [PERSON] та [PERSON] з приводу наявності у поведінці [PERSON], на їх думку, ознак психічних розладів. Відповідачем 21.02.18 р. подано до суду відзив на позовну заяву. На підтвердження обставин, на яких грунтується заперечення відповідача проти позову, до відзиву може бути подано докази та інші документи. Однак, відповідач додав до відзиву на позовну заяву копію витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 120\~180\~301\~100\~002 18, що внесено у ЄРДР за заявою [PERSON] про вчинення крадіжки майна відповідача у розглядуваній справі невстановленою особою, хоча у відзиві на позовну заяву не зазначив таких своїх заперечень проти позову, що могли б бути стверджені таким документом. Тому суд копію вказаного вище витягу (а. с. 28) не бере до розгляду як такий, що не стосується предмету доказування (є неналежним). 19.11.18 р. до суду надійшло клопотання позивача з проханням не брати до розгляду як недопустимі такі докази як договір про надання правової допомоги від 18.02.18 р., відзив на позовну заяву від 20.02.18 р., так як вона вважає їх підробленими. Однак, така заява позивача є безпідставною, оскільки, з огляду на положення ст. ст. 76, 78 ЦПК України, договір про надання правової допомоги, укладений між стороною та її представником адвокатом, відзив сторони на позовну заяву не належить до поняття доказів. Законодавством передбачено, що підстави недійсності правочину встановлені нормами ЦК України та іншими законодавчими актами і мають імперативний характер.\~ Так, згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Тому суд, проаналізувавши доводи сторін та їх представників, надані сторонами докази, вважає, що доводи позивача та її представників про те, що оспорюваний заповіт складений матір»ю сторін [PERSON] проти справжньої волі останньої внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку відповідача, не знайшли свого ствердження у судовому засіданні. Посилання позивача на ту обставину, що волевиявлення матері сторін, що зазначене у оспорюваному заповіті, не було вільним і не відповідало її внутрішній волі у момент вчинення правочину з огляду на поведінку відповідача у побуті (пияцтво, грубість по відношенню до матері сторін) на протязі тривалого проміжку часу, що позивач вважає тиском відповідача на матір сторін, здійсненим з метою схиляння до складення заповіту саме на його користь, не доведені позивачем та її представниками у судовому засіданні переконливими доказами. Переконливих доказів того, що відповідач до дати складання оспорюваного заповіту чинив на матір сторін фізичний чи психологічний тиск саме з метою, щоб остання склала заповіт саме на його користь; що відповідачеві до смерті матері сторін було відомо про існування оспорюваного заповіту чи про його зміст, позивачем та її представниками суду не надано. Так, з обставин справи вбачається, що як заповідач [PERSON], так і сторони за станом на день посвідчення заповіту проживали у одному й тому ж будинку. Позивачеві мати сторін у 2003 р. подарувала нерухомість у виді недобудованого житлового будинку. А у 2007 р. матір сторін склала заповіт на будинок, у якому вони всі проживали, на користь відповідача. Оспорюваний заповіт був оформлений, посвідчений у передбаченому законом порядку. Переконливих доказів вчинення відповідачем щодо матері сторін протиправних дій, спрямованих саме на чинення тиску, примушування до посвідчення оспорюваного заповіту всупереч волі [PERSON]Й, суду не надано. Суд приходить до переконання, що підстав для висновку, що волевиявлення [PERSON], зафіксоване у оспорюваному заповіті, не відповідало її волі, немає. Тому у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю засобом надання суду достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог. Відповідно до ухвали Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 15.01.18 р., у справі забезпечено позов шляхом заборони нотаріусу вчиняти дії по видачі свідоцтв про право на спадщину за законом або про право на спадщину за заповітом після смерті спадкодавці [PERSON], що підлягає скасуванню відповідно до положень ч. 9 ст. 158 ЦПК України. Вирішуючи питання розподілу судових витрат в частині сплаченого позивачем судового збору (а. с. 1, 2), суд керується положеннями ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Щодо інших судових витрат, то суд враховує, що хоча відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено про попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, однак, ним та його прпедставниками не подано суду доказів на підтвердження того, що відповідач сплатив, або має сплатити такі. Тому суд не має можливості встановити розмір понесених відповідачем судових витрат відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України на момент ухвалення даного рішення, та не має підстав до висновку про необхідність стягнення таких на користь відповідача.

Outcome: dismissed