Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, який мотивує тим, що ордером на житлове приміщення № 43 виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Баришівського району Київської області від 20 червня 2000 року, їй виділено квартиру, житловою площею 40 кв.м., в приміщенні Коржівського ФАПу за адресою с. Коржі Баришівського району Київської області. Дане житло побудоване разом з медпунктом та у відповідності до наданих позивачу довідок та актів обстеження сільської ради, відноситься до числа службових квартир. Дане житло було надано позивачу як медичному працівнику. В спірній квартирі родина позивача проживає понад 17 років, відкрито нею користується та здійснює її утримання, проводила капітальний ремонт та понад пяти поточних ремонтів. Позивачем було неодноразово надані письмові звернення до [PERSON] сільської ради, стосовно виведення квартири з числа службових та надання дозволу на приватизацію, оскільки позивач продовжує працювати в Баришівській ЦРЛ, має інвалідність III групи, іншого житла не має, і в разі виходу на пенсію, залишиться без даху над головою, так як коштів на придбання особистого житла не має. Просить суд виключити квартиру №1 в житловому будинку №2 по пров. Шкільний в с. Коржі Баришівського району Київської області із числа службових, та визнати за нею [PERSON], право власності, за набувальною давністю, на квартиру №1 в житловому будинку № 2 по пров. Шкільний, в с. Коржі Баришівського району Київської області. Відповідач [PERSON] сільська рада Баришівського району Київської області, в особі сільського голови [PERSON], позов не визнав та надав суду заперечення, з яких вбачається, що відповідно бухгалтерського обліку на балансі [PERSON] сільської ради Баришівського району Київської області перебуває лише приміщення медамбулаторії сімейної медицини за адресою с. Коржі Баришівського району Київської області пров. Шкільний 2. Рішень про надання частині даного приміщення статусу «житлового» чи «службового житла» [PERSON] сільською радою Баришівського району Київської області не приймалось. Таким чином жодних підстав для переведення вказаного позивачем приміщення з статусу службового житла немає. Також представник відповідача заперечує проти визнання за позивачем права власності на вказане майно, за набувальною давністю, оскільки вказане майно перебувало у володінні особи за згодою власника на підставі безстрокових договірних відносин. Просить в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні позивач пояснила суду, що з 2000 року вона працювала терапевтом в Баришівській ЦРЛ та обслуговувала с. Коржі. Оскільки вона не мала житла, їй виділили як службову квартиру в ФАП с. Коржі за адресою [ADDRESS]. В даній квартирі вона проживає до теперішнього часу з родиною. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про виведення вказаної квартири з розряду службових та надання їй права на приватизацію вказаної квартири, оскільки іншого житла вона не має, тривалий час стоїть на квартирному обліку, проте за відсутністю будівництва в с. Баришівка до теперішнього часу житла не отримала. Просить заявлений позов задовольнити. Представник позивача, [PERSON], заявлений позов підтримала та зазначила, що оскільки позивач добросовісно заволоділа житловим приміщенням квартирою №1 житлового будинку №2 по пров. Шкільний в с. Коржі Баришівського району Київської області та добросовісно, відкрито та безперервно продовжує володіти ним, вона відповідно за положеннями ст. 335 і 334 ЦК, України має право на визнання права власності за набувальною давністю на набуте нею майно, яке належить на праві власності іншій особі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Баришівського району Київської області, сільський голова [PERSON] проти заявленого позову заперечив проти заявленого позову та наголосив, що вказане майно в дійсності на балансі [PERSON] сільської ради Баришівського району Київської області перебуває лише як приміщення медамбулаторії сімейної медицини, в розряд житлового чи службового житла дане приміщення не переводилось, зокрема у відповідача відсутні будь-які документи чи рішення з даного приводу. Яким чином приміщення виділялось в якості житлового приміщення представнику невідомо, таким чином підстав для виведення приміщення із розряду службових немає. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає заявлений позов немотивованим та таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. Нормативно-правовими актами, які визначають правовий статус службового житла, є: - Житловий кодекс УРСР; - Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37. Законодавство не містить чіткого визначення поняття службове житлове приміщення. При цьому, із аналізу положень вказаних вище нормативно-правових актів вбачається, що службове житлове приміщення це таке житлове приміщення, що перебуває у державній, комунальній, а в окремих випадках і в приватній власності (але крім житлових приміщень, що перебувають у приватній власності фізичних осіб), яке у звязку з характером трудових відносин призначене для більш близького проживання працівників. Відповідно до ч.1 ст.118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 2 Закону України Про приватизацію державного житлового фонду не підлягають приватизації квартири, визнані у встановленому порядку службовими житловими приміщеннями. У звязку з цим для того, щоб житло можна було приватизувати, першим кроком має бути його виведення з числа службових. Відповідно до Положення-37 підставами для виключення квартири з числа службових є: - відсутність потреби у подальшому використанні житла у якості службового; - виключення у встановленому порядку житла з числа службових. Виключення житла з числа службових здійснюється за клопотанням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Отже, першим кроком особи, яка бажає приватизувати службове житло має бути звернення до керівництва підприємства, установи чи організації, яке надавало службове приміщення, з проханням виключити житло із службового житлового фонду, у звязку з відсутністю потреби в його використанні в статусі службового. На даному етапі проблемним є той факт, що вирішення вказаного питання повністю залежить від волі керівництва підприємства, установи чи організації. Жодних правових засобів для зобовязання вчинити таку дію законодавством не передбачено. З приводу волевиявлення керівництва підприємств, установ, організацій щодо виключення квартири з числа службового слід звернути увагу на правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ: викладену в ухвалі від 18 лютого 2015 року у справі №6-35920св14, відповідно до якої відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що спірна квартира знаходилася на балансі відповідача та саме до його компетенції належить вирішення питання про виключення квартири з числа службових за клопотанням відповідного органу, за яким житло закріплене як службове, а не за клопотанням наймача чи членів його сім'ї. Порушення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов'язком роботодавця; викладену в ухвалі від 16 листопада 2016 року у справі №600/609/15-ц де суд дійшов висновку, що житлове приміщення можна охарактеризувати, як службове і призначене для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Виконавчий комітет селищної ради своїм рішенням від 20 листопада 2014 року №142 обґрунтовано відмовив [PERSON] у приватизації квартири, оскільки спірне житлове приміщення було виділено для працівника прокуратури; а також в зв'язку з тим, що на вказане приміщення мають право інші члени сім'ї позивача. Отже правових підстав для задоволення позову не має. Таким чином позивач не може бути належним позивачем в позові про виключення житлового приміщення з числа службових. Разом з тим відповідно до вимого ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 84 ЦПК України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Позивачу та його представнику під час підготовчого судового засідання та перед початком розгляду справи по суті розяснювались їх права та обовязок подати докази, проте позивач не надав суду доказу , а саме рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів про включення спірного приміщення до числа службових. Жодних клопотань з цього приводу заявлено також не було. Посилання позивача та його представника на ордер, та інші документи суд не приймає до уваги, оскільки вони не є правовстановлюючими, а включення приміщення до числа службових, закон прямо передбачає лише рішення відповідного органу місцевого самоврядування. Таким чином, на думку суду, позивач не довів суду ту обставину, що вказане приміщення включено до числа службових відповідно до діючого законодавства. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно Цивільного Кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року виникнення права власності, як набувальна давність, виникає при вирішенні юридичної долі так званого задавненого майна, власник якого пропустив позовну давність і не може повернути собі майно назад. Потреба у набувальній давності виникає, 1. у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу" 2. проволодівши достатній час таким майном, не може довести своїх прав. Умовами виникнення права власності за давністю володіння є:1) добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння. Тривалість володіння для виникнення права власності на нерухоме майно передбачає, що особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Разом з тим суд зазначає, що спірне приміщення не вибувало з володіння відповідача, та не є задавненим, оскільки перебуває в користуванні позивача з дозволу відповідача та на підставі договірних відносин. Позивач регулярно сплачує відповідачу кошти за користування приміщенням, майно перебуває на балансі відповідача ,та у останнього немає потреби для повернення майна чи підтвердження свого права на дане майно в судовому порядку. Тобто позивач в даному випадку не заволоділа спірним майном, а дане майно було виділено їй відповідно до рішення власника для проживання( рішення Виконкому [PERSON] сільської ради №21 від 24.05.2000 року а.с.93), тобто на відповідних правових підставах, а дана обставина виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю. Встановлене судом підтверджується: - копією ордера (а.с.10); - довідками Виконкому [PERSON] сільської ради №78 від 06.02.2015 та №720 від 07.11.2013(а.с.11,22); - копіями квитанцій про оплату квартирної плати (а.с.81-89); - копією рішення Виконкому [PERSON] сільської ради №21 від 24.05.2000 року (а.с.93); іншими матеріалами справи.

Outcome: dismissed