Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

У вересні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про визнання за нею права власності на автомобіль марки ВАЗ 21099 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та звільнення його з під арешту вказавши, що 17 жовтня 2008 року вона придбала у [PERSON] легковий автомобіль ВАЗ 21099 2005 року випуску, об'єм двигуна 1500 кубісм (В), чорного кольору, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований у Запорізькому МРЕВ-1 ДАІ ГУ-УМВС України 29.11.2005 року. Але, враховуючи відсутність у неї на той час коштів на постанову даного автомобіля на облік в органах ДАІ, з обліку його не знімала, а отримала довіреність від відповідача, посвідчену приватним нотаріусом [PERSON] згідно якої відповідач уповноважив позивача керувати, розпоряджатись, відчужувати на умовах за своїм розсудом та знімати (ставити) на облік вище вказаний автомобіль. І Позивач вважає, що відповідач продав належний йому автомобіль, уклавши договір купівлі-продажу автомобіля у відповідності до ст.ст.205, 208, 639, 655 ЦК України. Так, 17.10.2008 року відповідачем була складена письмова розписка про отримання від позивача коштів за автомобіль марки ВАЗ 21099, державний номер [NUMBER] . Враховуючи, що даний автомобіль фактично знаходився у володінні та користуванні позивача, вона вважає себе такою, що набула право власності на нього. У серпні 2014 року її автомобіль було затримано співробітниками У ДАІ ГУМВС України в Запорізькій області та направлено на арешт майданчик. При затриманні автомобіля співробітник ДАІ послався на постанову державного виконавця Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ про арешт належного мені автомобіля. ' Після цього позивачка звернулась до Ленінського ВДВС Запорізького МУЮ з приводу накладення арешту на її автомобіль, де отримала пояснення, що відповідач [PERSON] має борг перед АТ «Банк «Фінанси та кредит», а у зв'язку з тим, що вона не встигла переоформити автомобіль на своє ім'я, на нього було накладено арешт з метою стягнення боргу з відповідача відповідно до виконавчого документу. Накладений арешт перешкоджає позивачу користуватися автомобілем, оскільки на момент накладення арешту автомобіль він знаходився у її користуванні та розпорядженні, а в подальшому вона збиралася зняти його з обліку та зареєструвати на себе, а тому такий арешт порушує її права як власника даного автомобіля, тому вона змушена була звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно. Проте надав суду заяву, що він не заперечує проти позову та просить розглянути справу за його відсутністю. Представник другого відповідача ПАТ „Банк Фінанси та Кредит" проти позову заперечував, оскільки він є необґрунтованим за Законом. Крім того, пояснив, що [PERSON] є боржником перед банком, тому арешт на його майно було накладено в межах виконавчого провадження та не може бути звільнено з під арешту до повного виконання зобов'язання. Просив суд відмовити позивачу у позові. Інші сторони у судове засідання не з'явилися. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та оцінивши у сукупності кожен доказ окремо, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Представник позивача у судовому засіданні намагався довести суду, що саме діями відповідача було порушені його права та інтереси. По встановленим ЦПК України нормам (ст.. 60 ЦПК України), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 640.ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Представник позивача не надав суду належні докази набуття права власності [PERSON] на вказане майно в порядку визначеному законом, нотаріального посвідчення вказаного договору, а також його державної реєстрації, докази ухилення сторони від його посвідчення та реєстрації, що відповідно до ст. 220 ЦК України є підставою нікчемності правочину. Судом встановлено, що 11.06.2014 року державним виконавцем Ленінського відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Запорізькій Частюк В.О. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно що належить відповідачу [PERSON] Вказаний транспортний засіб на момент розгляду справи зареєстрований за відповідачем [PERSON] Таким чином судом встановлено, що позивач на час винесення постанови не був власником автомобіля, так як він не набув таке право у встановленому законом порядку. Разом з тим позивачем не зазначені підстави визнання за ним права власності на спірне майно, враховуючи посилання щодо наявності вже такого права у позивача, відповідно до укладеного договору купівлі-продажу. Спосіб захисту порушеного на думку особи права, обирається стороною самостійно. Так відповідно діючого законодавства в Україні власники транспортних засобів зобов'язані їх зареєструвати в порядку, передбаченому затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388 з послідуючими змінами Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів і в результаті цього отримати у підрозділі Державтоінспекції свідоцтво про реєстрацію, яке і є документом, що підтверджує право власності на транспортний засіб. Перехід права власності, в тому числі і на підставі відповідних угод, фіксується державною реєстрацією транспортних засобів, що проводиться на підставі заяв власників і поданих ними документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу. Зазначений вище порядок у пункті 8 наводить перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу та передбачає, що ці документи повинні бути засвідченні підписом відповідної особи, що скріплені печаткою. Враховуючи, що позивач визначених законом документів, що підтверджують правомірність придбання ним спірного транспортного засобу не надав, а довіреності про надання повноважень розпоряджатися та керувати автомобілем не є документом, що підтверджує угоду щодо відчуження автомобіля, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. За наслідком відсутності правових підстав визнання права власності не підлягають задоволенню і інші позовні вимоги, які є похідними від первісних позовних вимог.

Outcome: dismissed