Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 липня 2017 року між ТОВ «ЄВРОКАР Україна» та ним укладено договір фінансового лізингу № 2500. Згідно п. 1.3, 3.1.1,3.1.2, 3.3.2 договору відповідач зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу предмет лізингу, а лізингоодержувач (позивач) зобов'язується прийняти предмет лізингу і належним чином використовувати його за призначенням. Пунктом 1.1 договору передбачено, що предметом фінансового лізингу по даному договору є автомобіль ЗАЗ Vida, комплектація standart, обєм двигуна 1,5 бензин, 5-мех., 4х2 привід. Відповідно до п. 1.2 договору вартість предмету лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі та додатку №1. Згідно з пунктом 8.2. договору вартість предмета фінансового лізингу на момент укладення договору становить 9 757 доларів 17 центів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 255 150 грн. 10.07.2017 року позивач здійснив авансовий платіж згідно договору фінансового у загальній сумі 44 022 гривні. Договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було. Крім того, договір порушує договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про повне неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Станом на день подання позову відповідач не виконав зобов'язання перед позивачем,яківзяв на себе відповідно до умов договору. Тому просив визнати договір недійсним стягнути сплачені ним кошти та судовий збір. В судове засідання позивач не з»явився, від його представника надійшла заява з проханням слухати справу у його відсутність, свої вимоги підтримав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду був повідомлений належним чином. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 липня 2017 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 2500. ( арк.с.9-16) Згідно п. 1.3, 3.1.1,3.1.2, 3.3.2 договору відповідач зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування лізингоодержувачу предмет лізингу, а лізингоодержувач (позивач) зобов'язується прийняти предмет лізингу і належним чином використовувати його за призначенням. Пунктом 1.1 договору передбачено, що предметом фінансового лізингу по даному договору є автомобіль ЗАЗ Vida, комплектація standart, обєм двигуна 1,5 бензин, 5-мех., 4х2 привід. Відповідно до п. 1.2 договору вартість предмету лізингу на момент укладення даного договору зазначається у даному договорі та додатку №1. Згідно з пунктом 8.2. договору вартість предмета фінансового лізингу на момент укладення договору становить 9 757 доларів 17 центів США з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 255 150 грн. 10 липня 2017 року позивач здійснив авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу у загальній сумі 44 022 гривні. (а.с. 17) Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 10 липня 2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Єврокар Україна», нотаріально посвідчено не було, хоча такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Крім того, положеннями розділу 12 договору встановлено жорстку односторонню відповідальність одержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». В свою чергу, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Отже, згідно з положеннями ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства, встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору та умови договору про повне неповернення комісії за організацію договору у випадку розірвання договору, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносить шкоду споживачеві. Передбачена у розділі 9 договору оплата вартості організації договору у розмірі 10% від вартості предмета лізингу виходить за межі переліку передбачених законом платежів, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими. Відповідно до ч. 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 203, 204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Виходячи із вимог ст. ст. 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: Цивільному кодексу України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства. Такий правочин недійсний з моменту його вчинення незалежно від того, чи визнав його таким суд. Що ж стосується оспорюваного правочину, то він може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року та від 18 січня 2017 року по справах № 6-2766цс15 та № 6-648цс16, які згідно зі ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковими для судів. Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином, суд дійшов до висновку, що укладений між ТОВ «Єврокар України» та [PERSON] договір фінансового лізингу є нікчемним у зв'язку з недотриманням вимог при його укладенні щодо нотаріального посвідчення зазначеного договору. Згідно з ч.1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] після укладення договору фінансового лізингу вніс на рахунок ТОВ «Єврокар України» 44022 грн. (а.с.17). За таких обставин, слід стягнути з ТОВ «Єврокар України» на користь [PERSON] 44020,00 грн. Крім того, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 1280 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved