Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про встановлення факту вселення на законних підставах та зняття з квартири [ADDRESS] статусу «службової» з метою її подальшої приватизації , в якому зазначив, що з 29.01.1981 року працював на «Запорізькому енергомеханічному заводі» м. Запоріжжя. В 1983 році підприємством «Запорізький енергомеханічний завод» м. Запоріжжя йому було виділено службову квартиру [ADDRESS], в яку він прописався 22.04.1983 року де і проживає по сьогоднішній день. 09.09.1991 року він був звільнений з підприємства за власним бажанням. В подальшому «Запорізький енергомеханічний завод» м. Запоріжжя було реорганізовано: спочатку в ЗАО «Запорізький енергомеханічний завод», потім в ЗАО «Запорізький завод тяжкого кранобудування» - ЗАО «Запоріжкран», а в подальшому на ПАТ «Запоріжкран», що підтверджується довідкою від 03.06.2014 року № 105/94. Згідно інформації, наданої МКП «Основаніє», в листі від 13.07.2014 року № 10069/05, на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.06.1992 року будинок [ADDRESS] було передано на баланс КП «ВРЕЖО №9». На момент передачі квартира № 42 значилась як службова, документи по службовій площі підприємству не передавалась. В МКП «Основаніє», як правонаступника КП «ВРЕЖО №9», ордер, виданий йому на вселення в вищезазначену квартиру, відсутній. Водночас, згідно інформації з листа департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради № 772/01-39/01 від 13.06.2014 року на сьогоднішній день вказана квартира зареєстрована як службова житлова площа Запорізького механічного заводу. Проте і в архівах департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради інформація про оформлення службового ордера [PERSON] на зазначену житлову площу протягом 1982-1983 років відсутня. До того ж, у відповіді № 17-1404 від 22.04.2014 року зазначається, що корінці ордерів на заселення у департаменті зберігаються лише з 1983 року. В цей же час і в протоколах засідань профспілкового комітету «Запорізького енергомеханічного заводу» Головного управління з механізації будівництва «Головенергобудмеханізація» Міністерства енергетики і електрифікації СРСР м Запоріжжя рішення про надання службової квартири [ADDRESS] гр. [PERSON] відсутнє (відповідь Державного архіву Запорізької обл. № 01-32/П-0873 від 27.05.2014 року). Згідно відповіді ПАТ «Запоріжкран» від 11.06.2014 року № 100-261 будь-які документи про те, чи являється службовою вказана спірна квартира відсутні, а також відсутня будь-яка інформація з цього приводу. З огляду на ситуацію, яка склалася позивач звернувся до ПАТ «Запоріжкран» з питаннями чи не заперечує підприємство проти приватизації ним вказаної службової квартири а також чи не заперечує проти зняття з вказаної квартири статусу службової. Згідно листу від 17.09.2014 року № 100-315 ПАТ «Запоріжкран» надав відповідь, що останнє не заперечує проти здійснення з вказаним приміщенням будь-яких дій, які не суперечать діючому законодавству України. Зважаючи на те, що ордер на житлове приміщення як єдина законна підстава для вселення до квартири та документ необхідний для приватизації втрачено, за таких обставин, для реалізації передбачених законом прав на приватизацію квартири, необхідно встановити факт, який має юридичне значення та він вимушений просити суд встановити факт вселення на законних підставах. Водночас, з метою проведення приватизації вказаної квартири позивач просить зняти з квартири статус службової, що він позбавлений можливості її приватизувати, а Третя особа ПАТ «Запоріжкран» на сьогоднішній день не має на це правових підстав, проте не заперечує проти будь-яких дій з вказаної квартирою. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі, суду додали, що позивач проживає у вказаній квартирі понад 30 років, сплачує комунальні платежі, не має заборгованостей. До того ж, позивач пропрацював на підприємстві понад 10 років, та згідно п. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК України його не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Допитаний в судовому засіданні, представник Запорізької міської ради позов визнала, суду пояснила, що надання ордеру на житлове приміщення, як єдину правову підставу для вселення, при здійснені процесу приватизації є обов'язковим . За відсутності вказаного документу вказана обставина має встановлюватися лише судом. Щодо зняття статусу службового приміщення представник Запорізької міської ради зазначив, що не заперечує проти задоволення цієї вимоги, якщо до цього є правові підстави. Представник третьої особи - ПАТ «Запоріжкран» проти позову не заперечує, суду пояснив, що підприємство є правонаступником первинного власника вказаної квартири «Запорізького енергомеханічного заводу» м. Запоріжжя, і статус службового приміщення квартира позивача отримала саме від «Запорізького енергомеханічного заводу» На підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.06.1992 року будинок [ADDRESS] було передано на баланс КП «ВРЕЖО № 9», правонаступником якого згідно рішенню Запорізької міської ради № 6 від 25.07.2012 року стало МКП «Основаніє». На сьогоднішній день ПАТ «Запоріжкран» не може зняти статус службової із спірної квартири, так як фактично не є власником вказаного приміщенням, не утримує його на балансі і не має будь-яких документів щодо нього. При цьому щодо задоволення позову представник третьої особи не заперечує, бо вважає цей позов єдиною можливістю захисти права позивача. Вислухавши пояснення учасників процессу, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким , що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 16 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно із ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до статті 121 Житлового кодексу України порядок надання службових жилих приміщень установлюється цим Кодексом та іншими актами. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації…. Статтею 123 Житлового Кодексу України визначено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами. Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Судом встановлено, що з 29.01.1981 по 09.09.1991 пік позивач працював на «Запорізькому енергомеханічному заводі». В 1983 році підприємством «Запорізький енергомеханічний завод» м. Запоріжжя позивачу було виділено службову квартиру [ADDRESS], в яку він прописався 22.04.1983 року, де і проживає по сьогоднішній день. Ордер на підставі якого позивач та члени його сім'ї заселились та зареєструвались в спірній квартирі сторонами не надано, але відповідно до листа департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради № 772/01-39/01 від 13.06.2014 року на сьогоднішній день вказана квартира зареєстрована як службова житлова площа Запорізького механічного заводу. Проте в архівах департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради інформація про оформлення службового ордера [PERSON] на зазначену житлову площу протягом 1982-1983 років відсутня. До того ж, у відповіді Департаменту № 17-1404 від 22.04.2014 року зазначається, що корінці ордерів на заселення у департаменті зберігаються лише з 1983 року. Тобто суд приходить до висновку, що під час вселення та прописки позивача та членів його сім'ї в спірну квартиру такий ордер був. З 1983 року «Запорізький енергомеханічний завод» було реорганізовано в ЗАО «Запорізький енергомеханічний завод», потім в ЗАО «Запорізький завод тяжкого кранобудування» - ЗАО «Запоріжкран», а в подальшому на ПАТ «Запоріжкран». В судовому засіданні представник ПАТ «Запоріжкран» підтвердив ті обставини, що під час реорганізації частина документів передавалась з підприємства в підприємство, а потім взагалі була втрачено та до архівів не передана, це стосується і рішень профкому «Запорізького енергомеханічного заводу» щодо надання робітникам житла. Тобто відповідно до ст.. 122 ЖК України , сторонами не оспорювалось, що позивач дійсно отримав ордер на спірне житлове приміщення, який став єдиною законною підставою для його вселення в надане жиле приміщення і яке на момент вселення було вільним. Відповідно до п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов … затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР № 470 від 11.22.1984 року ордер дійсний протягом 30 днів. Як свідчать надані позивачем докази, він має особистий рахунок на спірну квартиру та сплачує комунальні послуги За таких обставин суд вважає, що позивач вселився в квартиру [ADDRESS] на законних підставах, а саме при наявності ордера. Що стосується вимог позивача про зняття із спірної квартири статусу службової, то дана вимога також підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до листа департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради № 772/01-39/01 від 13.06.2014 року вказана квартира зареєстрована як службова житлова площа Запорізького механічного заводу. Але, як встановлено в судовому засіданні «Запорізький енергомеханічний завод» було реорганізовано в ЗАО «Запорізький енергомеханічний завод», потім в ЗАО «Запорізький завод тяжкого кранобудування» - ЗАО «Запоріжкран», а в подальшому на ПАТ «Запоріжкран». Як пояснив в судовому засіданні представник ПАТ «Запоріжкран», та підтверджено його письмовими поясненнями , на теперішній час на підприємстві відсутні документи щодо правового статусу зазначеної квартири, квартира на балансі підприємства не знаходиться та у статусі службової не перебуває. Відповідно до п 6. Положення про надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 04.02.1988 року, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Тобто, підприємство «Запорізький енергомеханічний завод», за клопотанням якого спірній квартирі було присвоєно статус службового - реорганізовано, а правонаступник ПАТ «Запоріжкран», на балансі якого спірне житло не перебуває , позбавлений можливості звернутися в органи виконавчого комітету з клопотанням про виключення жилого приміщення з числа службових. З 1983 року позивач мешкає в спірній квартирі . В преамбулі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду визначено , що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Стаття 1 Закону надає поняття приватизації державного житлового фонду, відповідно до якого приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація)- це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч. 2 ст. 1 Закону Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Так як до державного житлового фонду відноситься також житловий фонд місцевих рад, то з урахуванням тієї обставини, що згідно інформації, наданої МКП «Основаніє», в листі від 13.07.2014 року № 10069/05, на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 28.06.1992 року будинок [ADDRESS] було передано на баланс КП «ВРЕЖО №9», а зараз перебуває на балансі МКП «Основаніє», то єдина перепона у реалізації позивачем права задекларованого в ст. 47 Конституції України, є наявність статусу «службового» на спірній квартирі. Статтею 48 Конституції України визначено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Право на житло здійснюється громадянами в порядку, визначеному Житловим кодексом України, законами та іншими нормативно-правовими актами України. З метою забезпечення цього права в житловому законодавстві України передбачено надання службових жилих приміщень. Такі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 Кодексу). У статті 124 Кодексу визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Разом з тим Статтею 123 Житлового Кодексу України визначено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами. Згідно абз. 3 ст. 125 Житлового Кодексу України Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Як видно з доказів наданих позивачем він пропрацював на підприємстві, яке виділило службове приміщення, більше 10 років. Статтею 10 ЦК України визначено, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Частиною другою цієї статті визначено, коли у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Право на житло передбачено в міжнародно-правових актах Організації Об'єднаних Націй та Ради Європи. У Загальній декларації прав людини 1948 року визначено, що кожна людина має право на житло (пункт 1 статті 25). У Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року держави - учасниці визнали право кожного на достатній життєвий рівень, у тому числі на житло (пункт 1 статті 11). Зазначене право наведено в пункті 31 частини I та конкретизовано у статті 31 частини II Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року (далі - Хартія), ратифікованої Законом України „ Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)" від 14 вересня 2006 року № 137-V. Відповідно до статті 31 частини II Хартії держави зобов'язуються вживати заходів, спрямованих на сприяння доступові до житла належного рівня; встановлювати на житло ціни, доступні для малозабезпечених осіб. Також статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України згідно Закону № 475/97-ВР від 17.07.97, визначено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною другою цієї статті Конвенції визначено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Прикладом застосування ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по відношенню до України є рішення Європейського суду з прав людини від 02.03.2011 року у справі «КРИВІЦЬКА ТА КРИВІЦЬКИЙ ПРОТИ УКРАЇНИ». Так, у даному рішенні Європейського суду визначено Загальні принципи, які необхідно застосовувати при вирішенні подібної справи в розумінні визначених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прав на житло: п.40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем; п.41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла; п.42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві»; п.43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам. Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені, його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності; п.44. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «загальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. У Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року 15-рп/2010 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (справа про безоплатну приватизацію житла), у пункті 3.1. зазначається, що Україна є соціальною, правовою державою, в якій найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека; зміст і спрямованість діяльності держави в соціальній сфері визначають права і свободи людини та їх гарантії (статті 1, 3 Конституції України). Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов'язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату(частини перша, друга статті 47 Основного Закону України). Як зазначалось вище, права і свободи людини закріплюються і в міжнародних актах, які є частиною національного законодавства України, у разі надання Верховною Радою України згоди на їх обов'язковість (частина перша статті 9 Конституції України). Загальна декларація прав людини 1948 року передбачає право кожної людини на такий життєвий рівень, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї. У Декларації зазначено, що необхідний життєвий рівень забезпечує, зокрема, житло (пункт 1 статті 25). Аналогічне положення міститься в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 19 жовтня, 1973 року N 2148-VIII, у якому, крім вказаного, закріплено обов'язок держав - учасників Пакту вживати необхідних заходів для забезпечення здійснення такого права. Отже, право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь-яких обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша, друга статті 24). Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина друга статті 22, частина перша статті 64 Основного Закону України). Статтею 15 ч.1 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цих кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України. Так, на думку суду, позивач довів наявними у справі доказами правомірність отримання службового житла та вселення в нього як і факт його використання понад 20 років. Судом також встановлено, що позивач пропрацював на підприємстві яке видало службове приміщення понад 10 років і не підлягає виселенню без надання альтернативного житла. Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР за №37 від 04.02.1988 року «Про службові житлові приміщення» ( далі - Положення) жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Вищезазначеним положенням та законодавством України не визначено порядку та спосіб виключення жилого приміщення з числа службових у разі ліквідації підприємства, установи, організації за клопотаннями яких має прийматись рішенням виконавчого комітету відповідної районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. Тому при розгляді даного спору суд виходить із загальних принципів права, таких як принцип правової визначеності. Принцип правової визначеності є невід'ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає зокрема Європейський суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права, так Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо (абзац другий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини). Таким чином, внаслідок застосування до даних правовідносин принципу правової визначеності, що випливає із принципу верховенства права, напрошується висновок, що Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР за №37 від 04.02.1988 року «Про службові житлові приміщення», застосовується в частині, що не суперечить нормам Конституції України та Конвенції про права людини і основні свободи, у тому числі і ст. 8 Конвенції. Таким чином, право позивача на житло, право на повагу до приватного і сімейного життя можуть бути забезпечені шляхом виключення спірної квартири із числа службових без відповідного клопотання підприємство «Запорізький енергомеханічний завод» його правонаступником ПАТ «Запоріжкран» в якого вказана квартира не перебуває на балансі чи будь-якого іншого підприємства, установи чи організації України. Суд приймає надані позивачем та зібрані в ході розгляду даної цивільної справи докази як такі, що підтверджують факти і обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оскільки вони зібрані у передбачений процесуальним законодавством спосіб, а тому являються належним доказами позивача щодо наявності у нього права користування житловою квартирою та необхідності виключення даної квартири із числа службових без відповідного письмового клопотання із даного приводу. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позов обґрунтований, стверджений доказами, які не суперечать один одному та підлягає задоволенню.

Outcome: approved