Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернулася з позовом\~до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 4,85га в межах Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. За звернення до Снігурівської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, дізналася про наявність заповіту батька, складеного на користь іншої особи, як виявилося у подальшому на користь відповідача [PERSON] Вважає заповіт недійсним, оскільки на час його складання її батько тяжко хворів, погано пересувався, а тому самостійно не міг прийти до Василівської сільської ради Снігурівського району скласти заповіт. Через похилий вік та хворобливий стан він забудькуватим та не завжди усвідомлював значення своїх дій. Крім того, за життя батько не висловлював наміру скласти заповіт на іншу особу, а тому вважає, що заповіт складений під впливом обману, помилки або в момент вчинення спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Враховуючи викладене, позивач просить визнати даний заповіт недійсним. У судове засідання сторони не з"явилися. Позивач подала заяву, у якій просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Відповідач також просила про розгляд справи у її відсутність, позов не визнала, у відзиві послалася на його безпідставність (а.с.11-112). Дослідивши докази по справі, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до ст.1233-1235 ЦК України заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті та кожна особа може залишити за заповітом все своє майно або його частку однієї, або кільком особам, як таким, що входять, так і таким що не входять у коло спадкоємців по закону. Заповіт є правочином, тому до нього застосовуються загальні положення про правочини (ст.202-214 ЦК України) та положення про недійсність правочинів (ст.215-236 ЦК України). Згідно з роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року №9 угода може бути визнана недійсною лише на підставах і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3, 4 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. На підставі ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз`яснено в п.6 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9цс12, виходячи з вимог норми ч.1 ст.225 ЦК України, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.225 ЦК може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Судом встановлено, що [INFO] в с.Євгенівка Снігурівського району Миколаївської області помер [PERSON] , про що Василівської сільською радою Снігурівського району Миколаївської області 04 липня 2016 року внесено актовий запис про смерть №13, що стверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 04 липня 2016 року Василівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області (а.с.6). Позивач є донькою померлого [PERSON] ; родинні відносини підтверджені копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 24 червня 1969 року Василівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області, актовий запис №53 від 24 червня 1969 року, та копією свідоцтва про шлюб серїі [NUMBER] , виданого Василівською сільською радою Снігурівського району Миколаївської області, актовий запис №11 від 27 серпня 1988 року, на підтвердження зміни прізвища з [PERSON] на [PERSON] (а.с.47). Відповідно до\~посвідченого секретарем\~Василівської сільської\~ради Снігурівського\~району Миколаївської області заповіту від 13 травня 2016 року [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому земельну ділянку площею 4,85га, кадастровий [NUMBER] , державний акт про право власності серії [NUMBER] , розташовану у межах Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, заповів [PERSON] ; заповіт зареєстровано в реєстрі за №30 (а.с.43). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 15 серпня 2016 року №1544 (а.с.44), [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] , з 1978 року по день своєї смерті. Допитана судом свідок [PERSON] . - секретар Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, пояснила, що 13 травня 2016 року до неї звернувся мешканець села [PERSON] з метою посвідчення заповіту. Нею було надано перелік всіх необхідних для цього документів. У травні 2016 року [PERSON] прийшов до сільської ради з всіма документами і вона посвідчила заповіт. [PERSON] дуже хворів, але під час складання заповіту усвідомлював значення своїх дій та їх наслідки. Свідок [PERSON] - голова Василівської сільської ради Снігурівського району, пояснив, що 13 травня 2016 року [PERSON] приїздив на автомобілі до секретаря сільської ради. Під час спілкування останній поводив себе спокійно, усвідомлював значення своїх дій, пересувався самостійно, без сторонньої допомоги. Свідок [PERSON] - акушер Євгенівської АЗПСМ суду пояснила, що неодноразово надавала медичну допомогу [PERSON] , який хворів на ішемічну хворобу серця. При спілкуванні він поводив себе адекватно, пересувався на автомобілі. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її сусідом. За життя хворів на ішемічну хворобу серця, часто були серцеві приступи, на які його прийомна донька [PERSON] викликала медичну допомогу або відвозила до лікарні. [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та розумів їх наслідки. Відповідно до акту №1 посмертної судово-психіатричної експертизи від 03 січня 2019 року [PERSON] на момент складання та підписання заповіту від 13 травня 2016 року на будь-який психічний розлад не страждав. За своїм психічним станом на той період часу міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.185-187). Як вбачається з даного акту, такого висновку експерти дійшли, дослідивши матеріали справи, медичну документацію, в яких були відсутні дані щодо [PERSON] про порушення його орієнтування в часі і просторі, розлади послідовності і цілеспрямованості його дій, наявність в його поведінці і висловлюваннях в той період часу ознак маячіння, галюцинацій, розладів свідомості, інших хворобливих порушень психічної діяльності. Згідно зі\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 13 травня 2016 року спадкодавець [PERSON] перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними чи перебував у такому хворобливому стані, який перешкоджав би йому скласти заповіт. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях. Враховуючи, що підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту в межах заявлених позовних вимог судом не встановлено, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed