Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості та пені по аліментам, в обгрунтування якого вказала, з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 02.09.1989 року по березень 2012 року. За період спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . За рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 10.12.2013 року присуджено стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] у розмірі 400,00 грн щомісячно, починаючи з 20.11.2013 року і до повноліття сина, тобто до [INFO] . Однак відповідач не виконує покладених на нього обов`язків, внаслідок чого утворилась заборгованість по виплаті вказаних аліментів, яка відповідно до довідки Коростишівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області станом на 01.01.2019 року становить 26876, 17 грн. В зв`язку з невиплатою їй аліментів, її матеріальне становище значно погіршилось, вона не має змоги самостійно утримувати та забезпечувати належний матеріальний стан сім`ї, тому враховуючи ці обставини позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по аліментах , що становить 26876,17 грн. та неустойку за несплату аліментів в період з 20.11.2013 року по 12.02.2019 року в сумі 26876, 17 грн. В подальшому [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною вимогою про звільнення від сплати аліментів, в обґрунтування якої вказав, що [PERSON] не вірно зазначено період перебування в шлюбі, так рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області шлюб між сторонами був розірваний у березні 2018 року, неповнолітнього сина залишено проживати з матір`ю. З моменту стягнення аліментів з 2013 року до березня 2018 року він з [PERSON] проживали у шлюбі та проживали разом однією сім`єю, навіть після розірвання шлюбу до грудня 2018 року проживали разом. Виходячи ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, право на стягнення аліментів на утримання дитини має той з батьків, з ким проживає дитина, а після стягнення аліментів у 2013 році відповідач разом з дитиною не змінили місце проживання, відносини між ними не припинялись. Також, [PERSON] запевняла його, що звернулась до органу державної виконавчої служби із заявою про припинення стягнення аліментів, а тому в нього навіть не викликало сумніву, що аліменти з нього не стягуються. Факт утримання ним їхньої дитини підтверджується тим, що він купляв для сина комп`ютерну техніку, разом з [PERSON] вони придбали деталі до пральної машини, водонагрівача, а влітку він виїхав закордон та пересилав гроші на ім`я позивача. Сплачуючи на вимогу позивача аліменти у серпні 2014 року та 2015 року остання здійснювала написання розписок про отримання від нього аліментів та після звернення до виконавчої служби була перерахована сума заборгованості по сплаті аліментів. Відповідач у справі за зустрічний позовом пред`явила виконавчий документ до виконання у листопаді 2018 року, що додатково підтверджує факт , що до цього моменту відповідач не мала потреби у аліментах на утримання дитини. Позивач-відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, зустрічний позов не визнала, пояснила, що спільне господарство не вели, спільно не проживали, ще в 2013 році рішенням суду майно було поділене та з 2013 року вона винаймає житло в іншому місці, а відповідач залишився проживати будинку по [ADDRESS] де і зараз проживає. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в ході розгляду справи проти позову заперечували, пояснили, що чинним законодавством стягнення заборгованості по аліментах не передбачено. Щодо стягнення пені, то заявили, що вини [PERSON] в не сплаті аліментів в даному випадку немає, оскільки з червня 2013 по червень 2015 року він з [PERSON] не проживав, але з червня 2015 року по грудень 2018 року вони проживали разом з сином та позивачем по [ADDRESS] . Також, позивач запевняла його, що аліменти не стягуються і що вона подала заяву до виконавчої служби про відмову від стягнення аліментів. Шлюб було розірвано у 2018 році. Зустрічний позов просили задовольнити, оскільки відповідач-позивач проживав разом з сином та утримував його. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він є сином позивачки та вона проживала з відповідачем в одній хаті, але фактично проживали окремо. Син [PERSON] завжди проживав з матір`ю і ніколи не залишався з батьком. Іноді відповідач давав гроші своєму сину [PERSON] . Свідок [PERSON] є сином позивачки, в ході розгляду справи пояснив, що позивач певний час не жила з відповідачем та винаймала квартиру. Спільного бюджету у сторін не було, син позивачки допомагав своїй матері грошима та продуктами. Фактично в утриманні сина [PERSON] відповідач участі не приймав. Свідок [PERSON] в ході розгляду справи пояснював, що він є сином позивачки, певний час мати проживала окремо від відповідача, син [PERSON] проживав з мамою. Мати постійно скаржилась на брак коштів на життя, бо відповідач не давав їй гроші. Син допомагав матері грошима. Відповідач неодноразово виганяв матір з [PERSON] з дому. Зараз проживають окремо. Свідок [PERSON] в судому засіданні в ході розгляду справи зазначала, що відповідач [PERSON] забезпечував сім"ю, купляли спільно [PERSON] речі, до 2017 року відносини у сторін були нормальні. Суд, заслухавши учасників процессу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 02.09.1989 року до 22.03.2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбу, який розірваний згідно рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 22.03.2018 року та дитину [PERSON] , [INFO] залишено проживати з матір`ю. Як вбачається з виконавчого листа по справі №280/2502/13-ц виданим Коростишівський районний судом Житомирської області, з [PERSON] вирішено стягувати на користь [PERSON] кошти (аліменти) на утриманні сина [PERSON] [INFO] в розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 20.11.2013 року і до повноліття сина, тобто до [INFO] . Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання до 23.05.2023 року. Також, позивачем надано акт обстеження матеріально-побутових умов від 28.01.2019 року, складений депутатом Глибочицької сільської ради виборчого округу № 20, про те, що 28.01.2019 року було відвідано будинок [PERSON] , яка зареєстрована в [ADDRESS] та на даний час проживає в орендованому будинку в [ADDRESS] разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] . Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідачем-позивачем на обгрунтування зустрічного позову про звільнення від сплати аліментів надано акт від 05.03.2018 року, складений депутатом Глибочицької сільської ради виборчого округу № 18, про те, що [PERSON] і син [PERSON] дійсно проживали з 2013 року в одному будинку по [ADDRESS] і батько [PERSON] утримував сина [PERSON] і сім`ю. Лише останніх 3 місяці [PERSON] і син [PERSON] не проживають разом в одному будинку за адресою [ADDRESS] та копії квитанцій про придбання техніки (а.с.30, 31). Частиною 4 ст. 273 ЦПК України встановлено, що у випадку, коли після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі (в даному випадку аліменти на утримання дитини), зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Положеннями ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як вбачається з матеріалів справи рішення суду про стягнення аліментів не оскаржувалось, набрало законної сили, видано виконавчий лист, а пред`явлення позивачем виконавчого листа до відділу державної виконавчої служби в жовтні 2018 року, не звільняє відповідача від обов`язкового виконання рішення суду в добровільному порядку. Враховуючи покази свідків та вищезазначені норми законодавства, суд приходить до висновку, що відповідачем-позивачем [PERSON] не надано доказів того, що він постійно проживав разом із сином [PERSON] та утримував його. Акт депутата від 05.03.2018 року, складений депутатом Глибочицької сільської ради виборчого округу № 18 не є достатнім доказом вказаного, крім того він суперить показам свідків. Станом на день розгляду справи [PERSON] проживає окремо від сина, що визнається сторонами. Також, [PERSON] визнає той факт, що періодично сплачував аліменти, на що він просив написати [PERSON] розписку. Крім того, [PERSON] з 2013 року не звертався ні до виконавчої служби, ні до суду щодо припинення стягнення аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про звільнення від сплати аліментів слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості по аліментам слід зазначити наступне. Згідно довідки-розрахунку Коростишівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області за період з грудня 2013 року по травень 2019 року за [PERSON] станом на 01.06.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 25543 ,67 грн. Відповідно до ч.3 ст.194 СК України заборгованість по аліментах може бути стягнута за рішенням суду лише у випадку їх відрахування в порядку ст.187 СК України. З матеріалів справи не вбачається, що відрахування аліментів на дитину проводилось за ініціативою платника або одержувача аліментів. [PERSON] стягнення аліментів, які стягуються на підставі судового рішення чинним СК України не передбачено. Щодо позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] неустойки за несплату аліментів, то статтею 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Верховний суд України у своїй постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 роз`яснив наступне: «Згідно із частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. З урахуванням правої природи пені як дієвого стимулу належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, за який не сплачено аліменти. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість зі сплати аліментів за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен з прострочених платежів (за кожен місяць)». Відповідно ст. 20 СК України до правовідносин щодо відповідальності платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки врегульованих ст. 196 СК України позовна давність не застосовується. Враховуючи, що відповідачем доказів відсутності його вини у виникненні заборгованості по сплаті аліментів не надано, суд вважає, що позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Згідно довідки-розрахунку Коростишівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області за період з грудня 2013 року по травень 2019 року за [PERSON] станом на 01.06.2019 року утворилась заборгованість за несплату аліментів в розмірі 25543 ,67 грн. Зазначена заборгованість виникла з вини відповідача, оскільки він не довів, що заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача-відповідача [PERSON] підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з [PERSON] , неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини [PERSON] підлягають задоволенню у розмірі 25 543 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот сорок три) грн. 67 коп., а в задоволенні позовних вимог про стягенння з відповідача заборгованості по аліментам в розмірі 26876,17 грн. слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягнення судового збору в розмірі 768, 40 грн. на користь держави.

Outcome: partial