Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач звернулась в суд з даним позовом, котрого підтримала у судовому засіданні, посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок від 19 травня 1994 року жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в с. Іванівці вул.. Франка, 40 а, Коломийського району належав їй, позивачу [PERSON] та її чоловіку [PERSON] в рівних частках. 18 лютого 2004 року її чоловік склав заповіт на її користь. 14 квітня 2013 року [PERSON] помер. Вказує, що їй стало відомо, про існування спірного заповіту нібито складеного та підписаного її чоловіком 04 травня 2011 року та посвідченого секретарем сільської ради в с. Іванівці Коломийського району, на користь їх сина- відповідача [PERSON], після спливу шести мясців з часу смерті чоловіка. Не пам ятає чи зверталась до сільської ради із проханням посвідчити спірний заповіт, а також чи посвідчував секретар сільської ради спірний заповіт у них вдома. З відповідачем були у нотаріуса, але із змістом спірного заповіту не була ознайомлена, а також вказує, що у неї з сином погіршились стосунки так як останній їй не допомагає і вона звернулась із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом складеного чоловіком на її користь 18 лютого 2004р. Зазначає, що відповідно до витягу з протоколу ЛКК №8 від 21 січня 2004 року [PERSON], її чоловік, хворів на психоорганічні розлади . 27 січня 2004 року рішенням № 3 виконкому Іванівецької сільської ради встановлено піклування над спадкодавцем [PERSON] як інвалідом 2 групи, а її, позивача [PERSON] призначено піклувальником. Вважає, що її чоловік на момент підписання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок психічного захворювання, тому заповіт від 04 травня 2011 року слід визнати недійсним на підставі ст..255, ч.2 ст. 1257 ЦК України. Зазначає, що здійснювала догляд за чоловіком. Після смерті чоловіка займалась його похованням, отримала свідоцтво про смерть, оплачувала комунальні платежі, проживає постійно в будинку та доглядає за ним. Просить заповіт складений її чоловіком [PERSON] 04 травня 2011 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Іванівецької сільської ради та зареєстрований за № 27 , на користь відповідача [PERSON], визнати недійсним. Відповідач [PERSON] позов не визнав, підтримав подані ним письмові заперечення та пояснив, що заповідальне розпорядження його батька [PERSON], засвідчене 04 травня 2011 року секретарем виконавчого комітету Іванівецької сільської ради Коломийського району [PERSON] за реєстровим номером № 27 відповідає волі заповідача і волевиявлення останнього було добровільним та свідомим. Згідно спірного заповіту, заповідач заповів все своє майно рухоме і нерухоме, в тому числі присадибну ділянку і земельний пай йому, його синові, що відповідає ст..ст. 1235, 1236 ЦК України . Про усвідомлені дії його, відповідача, батька свідчить те, що заповіт було складено батьком на користь сина, а також, те, що батько склав заповіт у 2011 році, а помер 14 квітня 2013 року, через два роки після складення заповіту . Відповідно до ст. 1254 ЦК України, вказує, його батько у будь який час міг скасувати даний заповіт та скласти новий . Зазначає, що у нього з батьком завжди були приязні стосунки , він підтримував його до дня смерті, завжди цікавився його станом здоровя, дбав про нього, надавав матеріальну допомогу та моральну підтримку. Щодо хвороби батька вказує, що батько ніколи не поводив себе неадекватно, найменших сумнівів у його психічному здоров»ї ні у нього, ні у його знайомих односельців , друзів не було.Те, що батько у період написання заповіту усвідомлював значення своїх дій та був цілком здоровою людиною підтверджується і поясненнями свідків. Щодо перебування батька на лікуванні у психіатричному закладі пояснив, що таке лікування було добровільне після отриманої батьком у 1977р. травми голови. Після смерті батька , він, відповідач доглядає за успадкованою ним половиною будинку та присадибною ділянкою, здійснив ремонт. Зауважує, що в день складання батьком заповіту, позивачу достеменно було відомо про складання спірного заповіту на його, відповідача, користь так як між батьками існувала усна домовленість про те, що батько заповідав свою половину майна йому, своєму синові, а позивач заповідала свою половину майна своїй дочці, його відповідача сестрі - [PERSON] Вважає, що є всі підстави для застосування строку позовної давності, оскільки позивач в день складання заповіту 04 травня 2011 року знала про нього, для позивача перебіг позовної давності почався з дня смерті [PERSON] 14 квітня 2013 року та закінчився 14 квітня 2016 року. Також вказує, що витяг з протоколу ЛКК №8 від 21.01.2004 р. та «Выписка из акта освидетельствования во ВТЕК» від 08.11.1991 р. не можуть свідчити про стан здоров я [PERSON] саме на момент складення та посвідчення заповіту 04 травня 2011 рок . Щодо рішення виконкому Іванівецької сільської ради від 27.01.2004 р. «Про встановлення піклування над інвалідом ІІ групи [PERSON]В.», то вважає, що останнє потребує окремої оцінки , оскільки виконком при прийнятті даного рішення керується ст.. 128,129,133,138 Кодексу про шлюб та сім»ю , який вже на той час втратив чинність. Натомість з 01.01.2004 р. діяли Сімейний кодекс України та Цивільний кодекс України, тому за нормами ст.. 60 ЦК України суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника , тобто виконком вийшов за межі своїх повноважень при прийняття вказаного рішення. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача виконавчого комітету Іванівецької сільської ради [PERSON] заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказав, що заповіт складено відповідно до норм діючого на час складення та посвідчення заповіту, цивільного законодавства. Вказав, що спадкодавця [PERSON] знав близько десяти років, останній був нормальною неконфліктною людиною. Про хворобу спадкодавця йому нічого не відомо . Щодо обставин складання заповіту , то вказав, що особисто присутнім при складанні заповіту не був, посвідчував заповіт секретар сільської ради. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином . Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши докази по справі , встановив наступне. Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Водночас, ч. 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч.ч. 1 та 5 та ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Щодо суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.1216-1219 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1233-1236 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що чоловік позивача [PERSON] помер 14 квітня 2013 року про що 15 квітня 2013 року складено відповідний актовий запис № 5 та Іванівецькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області видано свідоцтво про смерть серія І-НМ № 164288(а.с.5). 18 лютого 2004 року спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт на ім»я дружини позивача [PERSON] (а.с.8) 04 травня 2011 року складено спадкодавцем [PERSON] заповіт на користь сина відповідача по справі - [PERSON] Даний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Іванівецької сільської ради Коломийського району [PERSON] за реєстровим номером 27 (а.с.9). Вказаним заповітом спадкодавець [PERSON] все своє майно рухоме та нерухоме, яке буде належати йому на день смерті , в тому числі присадибну ділянку та земельну частку пай заповів своєму синові відповідачу [PERSON] Як зазначено у заповіті, на прохання заповідача [PERSON], заповіт складено з його слів, секретарем сільської ради за допомогою компютерної техніки, прочитаний заповідачем [PERSON] вголос, відповідає його дійсним намірам і останній, усвідомлюючи значення своїх дій і діючи добровільно підписує його. У відповідності до частини 1статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина 3статті 203 Цивільного кодексу України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно частини 1статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Частина 2 статті 1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як передбачено в пункті 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справи від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до частини 2статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статтях 225,231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Позивач [PERSON] вважає, що її чоловік спадкодавець [PERSON] на момент підписання спірного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок психічного захворювання, однак усвідомлював значення своїх дій та керував ними при складенні заповіту на її, позивача, користь, а також, що їй не було відомо про складання спірного заповіту. Допитані в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка являється рідною сестрою позивача та тіткою відповідача [PERSON] пояснила, що спадкодавець [PERSON] був адекватною, свідомою людиною, працьовитим, все життя працював і був хорошим господарем, за всі роки їх спілкування їй не було відомо про розлади психіки у спадкодавця, та їй відомо про те, що належну спадкодавцеві частину жилого будинку останній заповів своєму синові відповідачу по справі, про що знали всі в тому числі позивач і складення спірного заповіту обговорювалось у родині. Крім того стверджує, що про складення спадкодавцем спірного заповіту їй повідомила особисто позивач. Свідок [PERSON] пояснив, що спадкодавця знав особисто, і у 2011 році в ході спілкування останній повідомив, що він з дружиною позивачем по справі вирішили розділити жилий будинок між їх дітьми відповідачем по справі [PERSON] та його сестрою. Зазначає, що спадкодавець був спокійною, нормальною людиною і на його думку цілком психічно здоровим. Свідок [PERSON], односельчанин спадкодавця [PERSON], повідомив, що останній завжди працював, був хорошим сусідом, що у спадкодавця та його сина відповідача [PERSON] були нормальні стосунки, а також, що спадкодавець [PERSON] повідомив йому про спірний заповіт, складений на користь сина. Останні роки перед смертю спадкодавець був лежачим. Свідок [PERSON], односельчанин [PERSON], пояснив, що останній був доброю працьовитою людиною та хорошим сімянином, їздив на велосипеді в магазин, спілкувався з людьми, і в діях останнього та поведінці не було ніяких сумнівів щодо недієздатності чи обмеженої дієздатності. Свідок [PERSON] , сестра позивача, тітка відповідача пояснила, що часто була в гостях у сім»ї [PERSON]. У 2011 році (травень-червень) сестра позивач по справі показала їй документи - заповіт та повідомила, що спадкодавець [PERSON] заповів синові належну йому частину жилого будинку, а позивач заповіла належну їй частину цього ж будинку дочці. Також їй відомо, що спадкодавець хворів онкозахворюванням і лікувався саме від цієї хвороби. Психічними розладами не страждав та не хворів. Після смерті [PERSON] її сестра позивач по справі із сином відповідачем по справі їхали оформляти спадщину, але в той час не було нотаріуса. Свідок [PERSON] пояснила, що на час складення заповіту заповідачем вона працювала секретарем сільської ради с.Іванівці Коломийського району і до сільської ради прийшла позивач та повідомила, що її чоловік бажає скласти заповіт, яким зробити заповідальне розпорядження на користь їх сина відповідача по справі [PERSON] Даний спірний заповіт вона посвідчила вдома за місцем проживання заповідача та його дружини вона ж позивач по справі, і заповідач [PERSON] особисто підписав заповіт у її свідка присутності, після роз яснення йому щодо порядку складення та наслідків складення заповіту відповідно до вимог цивільного законодавства. Заповідач [PERSON] повідомив їй про своє волевиявлення щодо складення спірного заповіту на користь сина відповідача по справі. На момент складання заповіту стан заповідача був нормальний, жодних сумнівів щодо дієздатності чи обмеженої дієздатності у неї свідка стосовно стану здоров я заповідача не викликав. Крім того пояснила, що на вимогу позивача були видані довідки про оформлення спадщини за заповітом на відповідача, котрих отримали в сільській раді позивач із сином він же відповідач. Вказала , що під час підписання спірного заповіту на користь сина у будинку була присутня позивач. Встановлено, що витягом з протоколу ЛКК №8 від21.01.2004 р. та «Выписка из акта освидетельствования во ВТЕК» від 08.11.1991 р. встановлено спадкодавцеві довічно другу групу інвалідності, причина інвалідності - загальне (а.с.12,13). Рішенням виконкому Іванівецької сільської ради Коломийського району від 27.01.2004 р. «Про встановлення піклування над інвалідом ІІ групи [PERSON]В.» встановлено піклування та призначено позивача піклувальником спадкодавця [PERSON] (а.с.11) Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 225/2017 від 29.12.2017 р. визначити яким саме захворюванням страждав під експертний [PERSON] та чи міг він усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент підписання заповіту станом на 12 год.00 хв. 04 травня 2011 року, який посвідчений секретарем сільської ради с. Іванівці, не представляється можливим (а.с. 145-150) Підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Моментом вчинення правочину є конкретно визначений час, який складається із зазначення дня, місяця, року, годин і хвилин. В судовому засіданні встановлено, що стан спадкодавця безпосередньо перед складанням заповіту, його поведінка, висловлювання не свідчили про неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім того, недоведено у судовому засіданні щодо примусового поміщення спадкодавця на лікування до спеціалізованої психіатричної установи. Питання про про визнання спадкодавця недієздатною особою за його життя ніхто не ставив. Згідно з ч. 8 ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» усвідомлена згода особи на лікування це згода вільно висловлена особою, здатною розуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз її можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги. В ч. 1 ст. 13 цього Закону зазначено, що особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно на її прохання або за її усвідомленою згодою. Крім того відповідач по справі [PERSON] просить застосувати строки позовної давності до спірнихправовідносин, оскільки позивачу в день складання заповіту 04 травня 2011 року було відомо про його посвідчення секретарем сільської ради і для позивача перебіг позовної давності почався з дня смерті [PERSON] 14 квітня 2013 року та закінчився 14 квітня 2016 року. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відтак, зясувавши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-267цс15, яка в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування всіма судами України, зазначено, що для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) моменти. Постановою № 9 від 06 листопада 2009 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 28 надано роз'яснення, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновків що даний позов є необґрунтованим, недоведеним та таким що не підлягає задоволенню. На підставі наведеного та ст.ст. 212, 225,256,257,267,268,1257 ЦК України,

Outcome: dismissed