Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що відповідно до розписки від 25.12.2004 р., яка була складена відповідачем, останній отримав від позивача 25 000,00 грн. (еквівалент на той час 5 000,00 дол. США) за продаж автомобіля «Форд транзит» р/н [NUMBER]. Даний автомобіль згодом був арештований через заборгованість [PERSON] за кредитними договорами та вилучений у позивача, що унеможливлює та порушує права позивача на володіння та розпорядження даним автомобілем. Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 39 900,00 грн. (еквівалент вартості автомобіля на момент його продажі) та про стягнення 3% інших в сумі 1 197,00 грн., усього 40 197,00 грн. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач не з'явився, причини неявки не повідомив, у зв'язку з цим суд за згодою позивача розглядає справу у порядку заочного розгляду. Заслухав пояснення представника позивача та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до наданої відповідачем розписки від 25.12.2004 р. відповідач отримав від позивача 5 000,00 дол. США (еквівалент 25 00,00 грн.) за проданий відповідачем належний йому на праві власності (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]) позивачу а/м «Форд транзит» р/н [NUMBER]; суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження укладення відповідного правочину купівлі-продажу рухомого майна, який в силу п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України належить вчиняти у письмовій формі, вимоги до якої встановлені ст. 207 ЦК України, та, розглядаючи справу у порядку позовного провадження, суд позбавлений за власною ініціативою збирати докази. Як встановлено судом, не зважаючи на недодержання сторонами вимоги щодо письмової форми правочину, сторони вчинили відповідні дії: позивач передав грошові кошти за прожданий автомобіль відповідачу, а відповідач передав позивачу транспортний засіб, підтвердив, таким чином, намір на вчинення цього правочину, який в силу ч. 2 ст. 640 ЦК України не можна вважати укладеним, оскільки не вчинення іншої дії - зняття з обліку автомобіля в порядку, визначеному законом. 07.09. 1998 року Постановою КМУ України затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів". Порядком, чинним на момент спірних правовідносин станом на 03.03.2010 року, встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п. 7 цього Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Державна реєстрація транспортних засобів, відповідно до п. 8 Порядку проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості , відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Як встановлено судом, перед відчуженням та передачею зазначений вище транспортний засіб не був знятий відповідачем з обліку в підрозділах Державтоінспекції; станом на дату розгляду справи судом не було надано доказів щодо належності даного транспортного засобу іншій особі, ніж відповідач. Транспортним засобом користувався позивач, у якого автомобіль був вилучений через невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до п. 8 Правил, зазначених вище, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: - довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; - договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; - копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; - довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; - акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; - вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; договір фінансового лізингу. Таким чином, сплачена позивачем сума в рахунок автомобіля є авансом (ч. 2 ст. 570 ЦК України), та вона підлягає поверненню, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля не був укладений. Судом на підставі пояснень представника позивача встановлено, що відповідач мав повернути грошові кошти, сплачені позивачем в рахунок автомобіля, у вересні 2012 року, утім, цього обов'язку не виконав, тому в силу ч. 1 ст. 11 та ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора повинен сплатити 3% річних (39 900,00 грн. + 1 197,00 грн., усього 40 197,00 грн.). Водночас, щодо заявленої у позові вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за порушення договірного грошового зобов'язання, то для суду вбачаються правові підстави для ухвалення рішення про відмову в її задоволенні, адже згідно приписів законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки за судового розгляду було встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірного зобов'язання та укладеним між договором не було передбачено право особи (кредитора) на відшкодування моральної шкоди за умови порушення іншим учасником договору зобов'язань, то в цій частині вимога позову про стягнення з відповідача на відшкодування моральної шкоди грошової суми не може бути задоволена. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial