Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивачка звернувшись до суду з даним позовом, який надалі, спільно із своїми представниками адвокатами, змінила і підтримала, зазначила, що відповідачка [PERSON] , діючи від її імені та імені [PERSON] на підставі довіреності від 29 червня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф., 05 серпня 2006 року уклала із відповідачкою [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за ціною - 6 723 грн. Надалі [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 листопада 2015 року. Посилаючись на висновок судово-психіатричної експертизи від 12 травня 2014 року № 144, проведеної в рамках розгляду цивільної справи за позовом прокурора в її інтересах та інтересах малолітнього сина, відповідно до якого вона з 1996 року страждає стійким психічним розладом органічним розладом особистості та епілепсією з вираженим когнітивними та емоційними розладами. Стверджує, що на момент підписання довіреності від 26 червня 2006 року, вказане захворювання істотно впливало на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними Зважаючи на вказаний висновок експертизи вважає, що існують підстави для визнання довіреності та укладеного на її підставі договору-купівлі-продажу квартири недійсними на підставі ст. 225 ЦК України. Представник відповідачки [PERSON] , адвокат Романчич Марія Василівна щодо позову заперечила та пояснила, що позивачкою не надано жодних доказів недійсності довіреності та укладеного на їх підставі договору купівлі-продажу. Проведеною в рамках вказаного процесу судово-психіатричною експертизою не встановлено, що Арістова не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на момент підписання довіреності. Захворювання позивачки характеризується судомними нападами, виключення свідомості відбувається в момент приступу. Вираженість епілептичних особистих змін залежить від частоти приступів і клінічних проявів хвороби. Даних про напад безпосередньо перед підписанням спірної довіреності немає. Тому в задоволенні позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях за її участю та участю її представника адвоката, позовні вимоги заперечувала. Вказувала на різні підстави відмови у позові. Спочатку з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України просила закрити провадження із-за набрання законної сили рішенням суду з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки по аналогічному спору про визнання недійсним довіреності від 29 червня 2006 року (реєстровий номер 1457) та договору купівлі продажу квартири від 05 серпня 2006 року (реєстровий номер 2489), судом по справі № 0909/4976/2012 по даному спору було прийняте кінцеве рішення. Надалі просила в позові відмовити по причині пропуску позивачкою строку позовної давності, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу укладено 05 серпня 2006 рорку, а з позовом до суду Арістова звернулася 09 березня 2017 року. У пізніших засіданнях посилалася на безпідставність вимог, оскільки у висновку проведеної судово-психіатричної експертизи відносно стану позивачки, експертом не вказано, що Арістова не усвідомлювала значення своїх дій під час вчинення правочину 29 червня 2006 року. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши матеріали справи та на обставини на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов наступних висновків. Згідно\~ст. 203 ч. 3 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.\~215\~ч. 1,\~3 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до вимог\~ст. 225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. За змістом цих норм, з врахуванням положення\~статті 225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним. У правовій позиції ВСУ у справі № 6-2833цс16 зазначено, що відповідно до ч.1\~ст. 225 ЦК України\~правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З правової позиції ВСУ у справі № 6-131цс14 вбачається, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1\~ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно п. 16\~Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Правила\~статті 225 ЦК\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до\~статті 145 ЦПК\~зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до\~статті 212 ЦПК. Крім того, в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», від 24.11.2008 року, розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Статтею\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 29 червня 2006 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин посвідчено довіреність, якою [PERSON] та [PERSON] уповноважили [PERSON] приватизувати та розпоряджатися (продавати, заставляти, обмінювати) належну їм квартиру [ADDRESS] ( том 1 а.с. 21). На підставі вказаної довіреності [PERSON] приватизувала спірну квартиру на позивачку та [PERSON] . 05 серпня 2006 року [PERSON] , діючи на підставі вказаної довіреності, від імені позивачки та Аристової уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Григорець Марією Василівною. Вартість квартири за договором 6723 грн. (а.с. 4). На підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П, від 06 листопада 2015 року [PERSON] відчужила спірне нерухоме майно [PERSON] (том 1 а.с. 61). Позивачка не погоджується із законністю вказаних правочинів, стверджуючи, що страждає психічним розладом, у зв`язку із чим в повній мірі не розуміла свої дії при підписанні довіреності. Укладення оспорюваного договору не відповідало її внутрішній волі. Так, відповідно до акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 144 від 12 травня 2014 року експертом встановлено, що [PERSON] страждала стійким хронічним психічним розладом органічним розладом особистості внаслідок епілепсії з вираженими когнітивними та емоційними розладами. Вказане захворювання істотно впливало на здатність нею усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент підписання довіреності ( том 1 а.с. 11). Згідно наданих письмових відповідей на запитання відповідачки [PERSON] від 20 березня 2019 року, [PERSON] в своїй заяві свідка від 03 лютого 2020 року, вказала, що підписувала спірну довіреність з метою надання [PERSON] права на приватизацію квартири, зміст довіреності не читала, оскільки довіряла [PERSON] , довіреність надавала з метою приватизації квартири (том 2 а.с. 80-81, 174 - 176). Однак, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира, належала позивачці та її матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27 червня 2014 року встановлено, що [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій підписуючи довіреність, її волевиявлення на продаж належної їй частки спірної квартири було вільне та добровільне. Визнання недійсним правочину укладеного на підставі спірної довіреності може стосуватися лише 1/2 частки нерухомого майна, що належало позивачці, оскільки відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання договору недійсним має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, зважаючи на вказані норми закону позивачкою та її представниками в процесі розгляду справи не надано належних доказів того, що через психічне захворювання на момент підписання оспорюваної довіреності вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В той же час доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також не було доведено факту психічного розладу на момент підписання довіреності, що могло вплинути на неправильне сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, її волевиявлення, дійсного усвідомлення значення свої дій, та виступати підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених\~статтею 225 ЦК України. Таким чином, судом враховується що згідно з вимогами ст.ст. 202-204 ЦК\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 18.08.2019 року справа № 311/3823/15-ц, правила\~ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину громадянин не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним, за\~ст. 225 ЦК, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України від 29.02.2012 № 6-9цс12, від 28.09.2016 № 6-1531цс16 та постановою Верховного Суду від 14.11.2018 № 61-5896св18. Стаття 216 ЦК України\~передбачає правові наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а позивачка наміру повернути гроші не проявляє. Згідно\~вимог ст. 236 ЦК України\~правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 62/2020 від 18 березня 2020 року [PERSON] страждала стійким хронічним психічним розладом - органічним розладом особистості внаслідок епілепсії з вираженими когнітивними та емоційними розладами, що згідно МКХ-10, F 07.03. Зазначене захворювання істотно впливало на здатність підекспертної Арістової усвідомлювати свої дії та керувати ним на момент підписання 29 червня 2006 року довіреності, виданої від імені [PERSON] та [PERSON] на ім`я [PERSON] посвідченої приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. ( том 2 а.с. 199). За переконанням суду, висновок експертизи, не свідчить про категоричну та абсолютну не здатність позивачки усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними саме в момент підписання довіреності. У своїй постанові від\~11 листопада 2019 року по справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд зазначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта\~статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6\~статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними. У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі\~статтею 225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У постановах Верховного Суду від 5 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі\~статтею 225 ЦК України\~може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Провівши системний аналіз доказів в їх сукупності, надаючи оцінку всім зібраним доказам за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту перебування на момент підписання оспорюваної довіреності в стані коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що її внутрішній, психічний стан особи на момент підписання оспорюваної довіреності абсолютну неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. А тому, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення заявлених позовних вимог як таких, що не знайшли свого підтвердження та обґрунтування в розумінні приписів ч. 1 ст. 225 ЦК України. У відповідності до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на встановлені обставини підстав, визначених положеннями ст. 388 ЦК України, для витребування нерухомого майна у відповідача [PERSON] немає. Суд, оцінюючи всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження, тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за його безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до ч. 7 ст.\~141\~ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові та зважаючи, що позивачка, звільнена від сплати судових витрат, судові витрати покласти на рахунок держави. На підставі наведеного та ст.ст. 202-204, 215, 216, 225, 236, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed