Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні [ADDRESS] шляхом зобов'язання [PERSON] не чинити йому перешкод в користуванні зазначеною квартирою та надання йому ключів від квартири, а також просив визначити порядок користування квартирою шляхом виділення йому в користування кімнати площею 12.5 кв. м з залишенням кухні, туалету, ванної кімнати, коридору, прихожої в загальному користуванні. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що спірна квартира належить йому та відповідачам на праві спільної часткової власності з визначеною кожному із співвласників частки - 1/3 частини квартири, але оскільки відповідач [PERSON] замінила замки, не дає ключів від вхідних дверей, не звільняє одну із кімнат від своїх речей, відмовляється від укладення договору про порядок користування квартирою, то йому створюються перешкоди у користуванні власністю, що змусило його звернутися до суду з позовом за захистом порушеного права. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 квітня 2014 року зобов'язано [PERSON] надати [PERSON] ключі від квартири [ADDRESS] та визначено порядок користування квартирою, згідно якого [PERSON] та [PERSON] виділено в користування житлові кімнати відповідно 2 та 3 площею по 12.5 кв. м, а [PERSON] та неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], - кімнату 1 площею 17.3 кв. м, коридор площею 16 кв.м, вбиральню площею 1 кв. м, кухню площею 8.6 кв. м, ванну кімнату площею 2.5 кв. м, прихожу площею 1.2 кв. м залишено в спільному користуванні сторін. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи, оскільки судом не враховано неможливість спільного користування та володіння квартирою з зв'язку з антигромадською поведінкою позивача та наявність в останнього на праві власності іншого житла в м. Чернігові. Апелянт посилається, що виділення їй разом з неповнолітнім сином кімнати площею 17.3 кв. м призвело до істотного порушення житлових прав останніх. Крім того, апелянт вказує, що справу судом розглянуто без належного повідомлення [PERSON] про час і місце розгляду справи. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], їм належить по 1/3 частині вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19.03.1997 року. В зазначеній квартирі окрім співвласників також зареєстрований і проживає малолітній [PERSON], [INFO]. Як встановлено судом, [PERSON] чинить перешкоди позивачу у вільному користуванні квартирою, належної сторонам на праві спільної часткової власності, що не оспорюється відповідачкою з посиланням на неможливість спільного проживання в зв'язку з антигромадською поведінкою позивача. В силу положень ст. 317, частин 1, 3 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і в порядку, встановлених законом, а згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Встановивши наявність перешкод позивачу у користуванні квартирою зі сторони [PERSON], суд обгрунтовано прийшов до висновку про зобов'язання останньої передати [PERSON] ключі від квартири, належної сторонам на праві спільної часткової власності. Доводи апеляційної скарги в цій частині не дають підстав для її задоволення, оскільки наявність іншого житла, притягнення особи до адміністративної відповідальності, наявність заборгованості зі сплати аліментів, наявність малолітньої дитини від проживання з іншою жінкою в фактичних шлюбних стосунках не можуть бути підставою для обмеження у здійсненні права власності. Не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині і посилання апелянта на розгляд справи без повідомлення про час і місце розгляду справи [PERSON], оскільки рішення судом в цій частині щодо останньої не ухвалювалося в зв'язку з тим, що, за доводами позивача, перешкоди в користуванні квартирою мали місце зі сторони [PERSON], а не [PERSON] Задовольняючи позовні вимоги в частині визначення порядку користування квартирою, суд виходив із рівності співвласників у праві володіння та користування в натурі тією частиною спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Проте такий висновок суду не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22 грудня 1995 року № 20 роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Право на звернення з таким позовом ґрунтується на положеннях ч. 3 ст. 358 ЦК України, згідно яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, хоча при визначенні порядку користування майном у праві спільної часткової власності і не припиняється право спільної часткової власності, але при цьому не повинно порушуватися чи обмежуватися право власника на користування майном, що входить до змісту права власності. Як встановлено судом, житлова площа в спірній квартирі становить 42,3 кв. м, тобто кожен із співвласників має право на користування житловою площею 14.1 кв. м. Проте, хоча квартира і складається із трьох кімнат, одна з яких площею 17.3 кв. м і дві кімнати по 12.5 кв. м, але при визначеному судом порядку користування квартирою порушується право на користування майном всіх учасників спільної часткової власності відповідно до їх частки у спільній частковій власності, проти чого заперечують як [PERSON], так і [PERSON], якій виділена в користування частина в квартирі є меншою від її частки в квартирі. За викладених обставин, рішення суду в частині задоволення вимог про визначення порядку користування квартирою підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визначення порядку користування квартирою. В зв'язку з частковим задоволення апеляційної скарги на підставі ч.5 ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 60 грн. 90 коп. за апеляційний розгляд справи.

Outcome: partial