Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-27 00:00:00

позивач та її представник просять суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з її власного житлового будинку №32а, що знаходиться по вулиці Валерія Чухрая у с. Черняхів Кагарлицького району Київської області, стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на її користь, сплачені нею судові витрати по справі 640 грн. 00 коп. та витрачені нею кошти на правову допомогу адвоката у розмірі 3400 грн., всього на суму 4040 гривень 00 коп., посилаючись на те, що вона, [PERSON], є власницею житлового будинку № 32а, що знаходиться на вулиці Чухрая Валерія у с. Черняхів Кагарлицького району Київської області, який вона отримала у спадок за заповітом після померлого діда [PERSON] у вигляді 1/3 частини його майна, в тому числі і домоволодіння, а потім виділила свою частку у вигляді літньої кухні та реконструювала в житловий будинок, який зареєструвала 27.12.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно із витягом з ДРРПНМ № 77115212 від 27.12.2016 року. Оскільки вона працює в м. Києві, де зареєстрована з 2005 року та проживає в гуртожитку по вулиці Йорданській, будинок № 14а, кімн. 5/16, у свій будинок, що в с. Черняхів вона приїжджає лише на вихідні. У 2007 році на прохання свого брата [PERSON] вона дозволила йому з дружиною [PERSON] Олексієвною та її сином [PERSON] проживати в цьому будинку без реєстрації. Оскільки [PERSON] є її рідним братом, тому договору оренди житлового будинку вона не складала, вони тільки домовилися, що вони будуть сплачувати за газ та електроенергію, допоможуть їй з реконструкцією даного будинку. Навесні 2017року сім»я у брата розпалася, він перейшов жити до матері, а з відповідачкою розлучився 09 червня 2017 року згідно із рішенням Кагарлицького районного суду Київської області. Однак, в житловому будинку, який належить їй на праві особистої приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, залишились проживати без реєстрації відповідачі, тобто колишня дружина брата та її син, що підтверджується довідкою, виданою Черняхівською сільською радою Кагарлицького району Київської області № 440 від 19.07.2017 року. Оскільки договори про газопостачання та електропостачання до будинку укладені з нею, а оплату здійснював її брат, який з квітня 2017року вже там не проживав, вона вирішила 13.05.2017 року перевірити показники лічильників газу та електрики, але відповідачі її не впустили навіть у подвір»я та натомість стали її ображати, тому вона змушена була звернутися до поліції. Після неї на її прохання з цією метою намагалися потрапити до її будинку 16.05.2017 року її брат [PERSON] та 18.05.2017 року її мати [PERSON], які також змушені були звертатися до поліції. 03.06.2017 року та 09.06.2017 року вона отримала попередження про відключення газопостачання, оскільки станом на вказане число утворилася заборгованість у розмірі 3702 грн. 82 коп., а за травень 2017 року прийшов рахунок за газопостачання № [NUMBER] від 15.06.2017 року на суму 4273 грн.36 коп. Крім того, згідно із рахунком за електроенергію № [NUMBER] від 20.07.2017 року також станом на червень 2017 року утворилася заборгованість на суму 2375 грн. 46 коп. Отже, відповідачі жодним чином в утриманні будинку, а точніше в оплаті комунальних послуг участі не приймають, чим завдали їй значних матеріальних збитків. Адже, вона має на своєму утриманні неповнолітню дитину і сплачує комунальні послуги за житло в м. Києві, тому сплата зазначених сум заборгованості є для неї непосильною, тим більше борги тепер за чужих їй людей. Її намагання домовитися та вирішити ці проблеми з відповідачкою мирно нічого не дали, навпаки вона у відповідь на це замінила замки, написала кілька заяв до поліції, в яких звинуватила її брата, а її колишнього чоловіка в крадіжці, коли він, на її прохання, намагався потрапити до будинку для зняття показників на лічильниках. Таким чином, відповідачі своїми протиправними діями порушують її право на вільне користування приватною власністю. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності . Право приватної власності є непорушним. Ці норми також закріплені і в цивільному Законі. Так, стаття 321 ЦК України також передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплені принципи непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у власності будинок, користуються ним і мають право розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд продавати, дарувати, здавати в оренду. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно зі ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання своєї родини, інших осіб. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Відповідачі заважають їй вільно користуватись належним їй на праві приватної власності будинком та у добровільному порядку Відповідачі це питання навіть не бажають розглядати. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Верховний Суд України висловив свою правову позицію у цивільній справі № 6- 709цс 16, де вирішувалось аналогічне питання, зазначивши: аналіз норми ст.391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник мас право вимагати від осіб, які не с членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Отже, оскільки відповідачі не є членами її сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство, не є власниками даного житла, зареєстровані та мають місце для проживання за вищевказаною адресою, вони підлягають виселенню у зв'язку з тим, що незаконно займають її житловий будинок і порушують її права власника вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Таким чином, єдиною можливістю відновити її порушене конституційне право на вільне користування своєю власністю є її звернення до суду з даною позовною заявою про усунення перешкод у користуванні її власним житловим будинком шляхом виселення з нього відповідачів. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги позивача не визнали та просили у їх задоволенні відмовити з наступних підстав. Позивач звернулася з позовом, в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом її виселення. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна): якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації. У разі необхідності право власності на незавершене будівництво, за наявності визначених законом умов, може бути зареєстровано органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 331 ЦК). З такого ж моменту виникає право власності на перероблену річ, створену з використанням іншої речі (матеріалу). Вона вважає, вимоги позивача є не законними, не обгрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Вона перебувала у шлюбі з [PERSON], як і зазначає позивач, єдиним рідним братом позивачки з серпня 2007 року по червень 2017 року, після реєстрації шлюбу 17.08.2007 року, вона з чоловіком та її неповнолітнім сином [PERSON] почали проживати в будинку матері чоловіка [PERSON] по вул. Заводській, 28 у с. Черняхів, де її чоловік проживав з моменту народження та зареєстрований по цей час. І тоді було прийняте рішення сімї [PERSON] віддати успадковану від батька свекрухи [PERSON] господарську будівлю по вул. Чухрая(Чапаєва) 32, в подальшому була присвоєна поштова адреса вул. Чапаева 32-а її чоловікові [PERSON] На момент одруження спірний будинок по вул. Чухрая, 32А. був будівлею господарського призначення, а саме сараєм, повністю не придатним до життя та ведення побуту. З сімєю колишнього чоловіка вони домовились в усній формі, що будуть проживати разом у вище згаданій будівлі та проводити реконструкцію, щоб будинок був придатним до життя. До листопада 2007 року вони зробили переобладнання: одна кімната, кухня та ванна кімната, підключили газ і електроенергію та з початку листопада 2007 року почали проживати у цій будівлі. Вона туди вселилася як член сімї її чоловіка. Особливо наголошує, що тимчасового характеру проживання в даному будинку не було. Зокрема, на момент початку проживання в даному будинку, він ще не був власністю позивача. Як бачимо з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач набула право власності 17 жовтня 2015 року, тобто через 9 років її спільного проживання з [PERSON]. Слід зазначити, що на момент набуття права власності позивачем згаданого будинку була проведена повна реконструкція будинку за її власні кошти. Зокрема, хоче зазначити, що її колишній чоловік (брат позивача) за весь час подружнього життя зловживав алкогольними напоями, що і стало причиною їхнього розлучення. Саме тому всі кошти, за які робився ремонт колишнього "сараю, вона заробляла одноособово. Варто також звернути увагу, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будинок був введений в експлуатацію та набув статусу житлового тільки 27 грудня 2016 року. Позивач у своїй позовній заяві умисно вводить суд в оману, оскільки на момент початку життя у спірному будинку, позивач не була власницею, тому ніякі договори оренди вони і не могли оформляти. В звязку з тим, що її бувший чоловік [PERSON] вселився разом з ними як член сімї, то вона з сином теж мали статус членів сімї. Відповідно до ст.156 Української PCP члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщеннях нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування найманим приміщенням. Наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей. Особи, що вселилися в дане приміщення відповідно до цієї статті як члени сімї наймача. Набувають рівного з іншими членами сімї права користування приміщенням, якщо з ним не було іншої угоди про порядок користуванням жилим приміщенням ст. 161 ЖК УРСР. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в даному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод яка ратифікована Україною у 1997 році, та має пряме застосування в Україні, через власника жилого приміщення члени сім'ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення. Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3\~ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] є власником будинковолодіння № 32 а по вул.. Чухрая Валерія, що в с. Черняхів Кагарлицького району Київської області, який отримано в спадок за заповітом після смерті [PERSON] у вигляді 1/3 частини його майна. Виділивши свою частку позивач [PERSON] отримала літню кухню, реконструювавши у житловий будинок, який зареєструвала 27.12.2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 77115212 від 27.12.2016 р. Окрім того, на підставі рішення Черняхівської сільської ради 20 сесії 5 скликання № 36 від 13.03.2008 року позивач є власником земельної ділянки площею 0,1500 га, призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та яка розташована за адресою: Київська область, Кагарлицький район, с. Черняхів, вул.. Чапаєва, 32а. Конституцією України\~(ст.41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,\~317,\~319,\~321 Цивільного кодексу України). \~\~\~\~ Відповідно до ч. 1\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. \~\~\~\~ Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями\~ст. 391 ЦК України. \~\~\~\~ Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі, й шляхом виселення. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей\~16,\~386,\~391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті\~379,\~382 ЦК України). Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. \~\~\~\~\~ Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється\~главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі\~ст. 9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. \~\~\~\~ Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст.383 ЦК України\~та\~ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. \~\~\~\~ Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 156 Житлового кодексу України\~передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. \~\~\~\~ Відповідно до ч. 2\~ст. 64 Житлового кодексу України\~до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки. \~\~\~\~ Аналогічну норму містить також\~ст. 405 ЦК України\~- члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. \~\~\~\~ Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Відповідний правовий висновок, який в силу вимог\~ст.360-7 ЦПК України\~є обов'язковим для інших судів при застосуванні аналогічних норм права, викладений Верховним Судом України в постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи № 6-158цс14. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 09.06.2017 року. [PERSON] є рідним братом позивача. Відповідач [PERSON] має сина [PERSON]. Під час перебування брата позивача у шлюбі з відповідачкою, у зв'язку із чим остання була вселена до належного позивачці спірного житлового приміщення, яка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним. Разом з ним проживав і син відповідачки [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що коли він одружився з відповідачем, його сестра дала можливість їм проживати у будинку, що належить позивачу. Зараз він проживає окремо від відповідача у будинку своєї матері. Свідок [PERSON] пояснила, що сімя відповідачів перетворила сарай позивача у житловий будинок. І не існує справедливості, коли позивач хоче виселити відповідачів. При цьому ніякої компенсації не надає. Необхідно керуватися не лише законами, але й мати совість. Відповідачі спільно з власником спірного житлового будинку ніколи не проживали, спільним побутом не були пов'язані. Позивач вказує, що відповідач [PERSON] разом із своїм сином відповідачем [PERSON] відмовляється залишити будинок, що належить позивачу, змінила замки у дверях та не впускає позивача в її власне житло. Згідно приписів ч. 2\~ст. 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що право відповідачів на користування чужим майном (спірною квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2\~ст. 406 ЦК України. З огляду на сутність установлених правовідносин суд приходить до висновку, що на ці правовідносини не поширюються норми статей\~64,156 ЖК УРСР,\~ст. 405 ЦК України. Такий правовий висновок викладений в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року по справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017 року. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки (ч. 2\~ст. 3 СК України). \~\~\~\~ Доводи представника відповідача про те, що відповідачка вселилася в спірну квартиру як дружина [PERSON], який був членом сім'ї власника будинку, і тому має право користування спірним будинком нарівні з власницею та членами її сім'ї - помилкові. \~\~\~\~ Вселилася відповідач та її син в спірний житловий будинок як дружина брата власниці будинку. Доказів того, що відповідачка та її син вела спільне господарство, проживали однією сім'єю із власницею і була членом її сім'ї суду не надано. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на той факт, що відповідно до ч. 1\~ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, в спірний житловий будинок відповідач та її син вселилися як члени сім'ї позивачки, тому вона вважає, що набула право користування цим житлом. Доказів того, що відповідачі вели спільне господарство, проживали однією сім'єю з власницею і були членами її сім'ї не надано. Навпаки, встановлено, що позивач з відповідачами жодного дня не проживали разом, спільне господарство не вели, спільним побутом не були пов'язані. Таким чином, в разі відмови у задоволенні позовних вимог буде порушено принцип рівності прав власників жилого приміщення, а правовий режим власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Судом не приймаються доводи представника відповідача про те, що позивач стала власником будинку лише з кінця 2016 року, оскільки позивач прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право власності від 22.05.2008 року. Чоловік відповідача та брат позивача зараз проживає у житловому будинку, який належить матері позивача. \~\~\~\~ Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не суперечить вимогам закону. Зі змісту позовних вимог [PERSON] вбачається, що усунення перешкод шляхом виселення відповідачів і за відсутності передбачених законом будь-яких інших підстав для проживання в будинку відповідачі позбавлені права користування будинком.\~\~ Ст. 41 Конституції України \~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 16 ЦК України\~передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки право власності позивача на будинок № 32а, що знаходиться за адресою: с. Черняхів Кагарлицького району Київської області, вул.. Чухрая Валерія, є незаперечним та таким, що набуто з правових підстав, відповідач [PERSON] та її син відповідач [PERSON] не мають права перешкоджати позивачу у проживанні та користуванні спірним нерухомим майном. [PERSON] є власником спірного будинку, беручи до уваги право позивача на володіння і користування належним майном та з огляду на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім'ї власника, не зареєстровані за адресою спірного будинку (до того ж зареєстровані за іншою адресою), суд приходить до висновку щодо можливості задоволення вимог позивача про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з житлового будинку № 32а, що знаходиться по вулиці Валерія Чухрая у с. Черняхів Кагарлицького району Київської області та належить позивачу на праві приватної власності. Перелік оплачених позивачем послуг включав: підготовку позову та представництво в суді. Відповідно до ч. 1\~ст. 79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3\~ст. 79 ЦПК України\~до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до\~ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»\~розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~46,\~56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з матеріалів справи, 04 серпня 2017 року між [PERSON] та адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого останній зобов'язався надати [PERSON] правову допомогу по даній справі. Як вбачається з квитанції про оплату послуг [PERSON] оплатила адвокату [PERSON] 3400 грн. за надані їй послуги. Представник позивача\~адвокат, приймав участь у судових засіданнях 17.08.2017 р., 05.09.2017 р., 18.09.2017 р. та 28.09.2017 р. та всього тривалістю 4 год. 30 хв. Враховуючи те, що на складання позову адвокату було достатньо\~40 хв. Згідно України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01.05.2017 року установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 1684 грн. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за 1год. з липня 2017 року складає 673,60 грн. Витрати на правову допомогу будуть складати (за участь у судових засіданнях\~3031,20 грн., за вчиненням інших дій поза судовим засіданням\~ 449,07 грн.). Оскільки розрахунок зроблений позивачем менший, ніж зроблений судом, то суд приймає розрахунок складений позивачем, тому вказана сума підлягає стягненню з відповідачів. Відповідно до ч. 1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тобто з відповідачів необхідно стягнути на користь позивача: судові витрати в розмірі 640 гривень 00 копійок. Суд вважає, що документально підтверджено, що загальна сума витрат, які підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача складає 4040 грн.. 00 коп. На підставі ЖК України, ЦК України та

Outcome: approved