Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У липні 2021 року позивач через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Азовмашпром» (надалі - ТОВ «ТБ «Азовмашпром»), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період березень 2020 року по листопад 2020 року в сумі 34 905 грн. 59 коп., середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в сумі 27 578 грн. 42 коп. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн. Позов обгрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 07 жовтня 2019 року, а саме працював на посаді газорізальника. 04 січня 2021 року був звільнений за власним бажанням ст. 36 КЗпП України. Однак позивач не отримував заробітну плату за виконану роботу, та сума заборгованості становить 34 905, 59 грн., при звільненні позивача заробітна плата виплачена не була, відповідач не провів з ним повного розрахунку, як це передбачено статтею 116 КЗпП України. Крім основної суми заборгованості, позивач просить суд стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 04.01.2021 року по дату ухвалення судового рішення, тобто 54 464, 97. Просить суд позов задовольнити. Крім того, позивач вказує, що діями відповідача, які полягають у невиплаті заробітної плати у період його роботи на підприємстві, не проведенні розрахунку при звільненні, йому завдано і моральної шкоди, яку він оцінює у 10 000 грн. Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подав. У судове засідання позивач та його представник не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши доводи позивача, викладені у письмових заявах, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України. Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України). Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Торгівельний будинок «Азовашпром» з 07 жовтня 2019 року на посаді газорізальника, що підтверджується копією трудової книжки позивача та довідкою ТОВ "ТБ «Азовмашпром». Згідно запису в трудовій книжці позивача на підставі наказу ТОВ «ТБ «Азовмашпром» від 04.01.2021 року № 6, [PERSON] 04 січня 2021 року звільнено за власним бажанням на підставі ст. 36 КЗпП України. Як вбачається із довідки ТОВ «ТБ «Азовмашпром» про розмір нарахованої та не виплаченої заробітної плати на ім`я [PERSON] , загальна сума заборгованості за період з 07.10.2019 року по 01.01.2021 року становить 34 905, 59 грн.. Так, відповідно до положень статті 43 Конституції України та статті 2 Кодексу законів про працю України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. При цьому, за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. У відповідності до вимог статті 34 Закону України «Про оплату праці», а також ст. ст. 1-3 Закону Україні «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка обчислюється з урахуванням індексу інфляції в період невиплати. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, який регулює даний вид правовідносин, що виник між сторонами, і не виконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної виплати заробітної плати, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими, та стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості із нарахованої, проте невиплаченої заробітної плати у розмірі 34 905, 59 грн. При цьому, ні наявність заборгованості з виплати заробітної плати, ні її розмір відповідач не оспорював. Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що при звільненні позивача з роботи з ним не були проведені всі розрахунки. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, ст. 237 цього кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середнього (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із розрахунку, який наданий позивачем у позовній заяві, середньоденна заробітна плата позивача становить 229, 81 грн. Позивачем заявлено до стягнення суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення. Термін затримки виплати заробітної плати за період з 04.01.2021 року по 13.12.2021 року включно складає 237 робочих дні, а саме: січень 2021 року (18 робочих дні) + лютий 2021 року (20 робочих днів) + березень 2021 року (22 робочих дні) + квітень 2021 року (22 робочих дні) + травень 2021 року (18 робочих дні) + червень 2021 року (20 робочих днів) + липень 2021 року (22 робочих днів) + серпень 2021 року (22 робочих дні) + вересень 2021 року (22 робочих дні) + жовтень 2021 року (20 робочих дні) + листопад 2021 року (22 робочих дні) + грудень 2021 року (9 робочих днів) а тому загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає: 237 х 229, 81 грн. = 54 464, 97 грн., який також підлягає стягненню на користь позивача. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд вважає, що в результаті затримки виплати заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню в розмірі 2 000 грн. 00 коп. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до вимог частини 2 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Також, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 908,00 грн., за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 908,00 грн., за вимогу про стягнення моральної шкоди 181 грн. 60 коп., тобто з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір всього в сумі 1 997 грн. 60 коп.

Outcome: partial