Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У квітні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила визнати дії та вимоги ПАТ КБ „ПриватБанк щодо сплати нею на користь банку суми боргу у розмірі 66 160 грн. на підставі договорів SAMDN33000708998232 від 2009-12-30, DNH4KS30020234 від 2005-10-04 неправомірними (протиправними) та такими, що порушують її права, як споживача фінансових послуг; зобовязати ПАТ КБ „ПриватБанк припинити вимагати у будь-який спосіб з неї сплати боргу на користь банку за вказаними договорами; зобовязати відповідача надати їй копії зазначених договорів з усіма додатками; зобовязати ПАТ КБ „ПриватБанк припинити здійснювати будь-які агресивні форми підприємницької практики по відношенню до [PERSON], в тому числі здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень щодо сплати нею боргу на користь банку за вказаними договорами. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у 2005 році вона придбала побутову техніку (холодильник та телевізор) в магазині „АБТ шляхом оформлення споживчого кредиту через касу ПАТ КБ „ПриватБанк. За умовами споживчого кредитування розрахунок за придбану техніку здійснив банк, а [PERSON] взяла на себе обовязок повернути грошову суму протягом 3 років щомісячними платежами по 210 грн. За доводами позивача, вона виконала взяті на себе зобовязання та повернула грошові кошти банку в повному обсязі та у встановлений строк і з того часу фінансовими послугами банку не користувалась і не укладала жодних кредитних договорів. [PERSON] вказувала, що 17 грудня 2015 року на її адресу від ПАТ КБ „ПриватБанк надійшла досудова вимога сплатити борг у розмірі 66 160 грн., а також погроза, що в разі несплати відбудеться відкриття кримінального провадження про вчинене нею шахрайство за ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 190, 192, 222 КК України, а також накладення штрафу в розмірі 4469,60 грн., арешт і примусовий продаж майна в рахунок погашення боргу, заборона виїзду за межі України, розміщення кредитної історії з наслідком подальшої відмови банків у наданні послуг. Позивач зверталась до банку із запитами про надання інформації та копій договорів, проте банк надсилав лише відписки. При цьому, за доводами позивача, ПАТ КБ „ПриватБанк, ігноруючи будь-які її звернення, почав надсилати погрози в смс-повідомленнях, телефонувати з погрозами і кожного разу телефонні дзвінки та повідомлення містили інформацію про шахрайство, погрозу порушити кримінальну справу, про людей, які нібито їдуть до житлового приміщення [PERSON] описувати майно і інші подібні заяви. Вищевказані протиправні дії банку позивач вважає неприпустими і такими, що порушують її права та інтереси, як споживача і як громадянина, в звязку з чим і звернулась до суду з вказаним позовом. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2016 року позов задоволено частково; зобовязано ПАТ КБ „ПриватБанк припинити надсилати на телефон [PERSON] повідомлення з вимогою про сплату нею боргу за договорами № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року; в іншій частині позову відмовлено; стягнуто із відповідача на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк просить скасувати зазначене рішення суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін. За доводами відповідача, між [PERSON] та ПАТ КБ „ПриватБанк 4 жовтня 2005 року було укладено кредитно-заставний договір № DNH4KS30020234 на купівлю споживчих товарів на суму 3167 грн., за яким на теперішній час заборгованість не сплачена, що підтверджується розрахунком заборгованості та банківською випискою про рух грошових коштів за договором. Позивач при укладенні договору надала згоду, що заява разом з запропонованими Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір. За доводами ПАТ КБ „ПриватБанк, пунктом 3.3.15 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам передбачено право банку самостійно приймати рішення про спосіб інформування позичальника при наявності простроченої заборгованості за кредитним договором, в звязку з чим у визначений банком спосіб, а саме надсилання смс-повідомлень на мобільний телефонний номер позивача, банк повідомляв позивача про наявність заборгованості за зазначеним кредитно-заставним договором. Також відповідач вказує, що [PERSON] не надано доказів на підтвердження повної сплати заборгованості за зазначеним договором та відсутності невиконаних зобовязань перед банком. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 листопада 2016 року і задовольнити її позов у повному обсязі. Позивач вказує, що судом не прийняті до уваги і ніяким чином не оцінені показання свідків про факт регулярних телефонних дзвінків на телефонні номери позивача, які свідчать про агресивні форми підприємницької діяльності, заборонені Законом України „ Про захист прав споживачів , як не прийнято до уваги і доводи позивача та не зазначено підстави їх відхилення. Також, за її доводами, суд своїм рішенням зобовязує відповідача припинити певну дію, а саме надсилати смс-повідомлення з вимогою про сплату боргу, але цілком логічною конструкцією є, перш за все, визнання такої дії протиправною (неправомірною). Саме ухилення ПАТ КБ «ПриватБанк» від надання повної і обґрунтованої інформації стосовно своїх вимог стало причиною звернення позивача [PERSON] до суду, а тому розгляд її вимоги, щодо протиправності( неправомірності) поведінки відповідача є важливим механізмом захисту її прав і інтересів. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спір між сторонами щодо наявності та відсутності заборгованості за договором № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року не вирішений, однак строк давності його минув, а договір № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року взагалі не укладався, інших договірних відносин між позивачем та відповідачем не існує, а позивачем доведений факт надіслання з боку ПАТ КБ „ПриватБанк на номер її мобільного телефону смс-повідомлень в досудовому порядку із вимогою погасити заборгованість за кредитним договором, строк давності якого минув, а отже наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог, шляхом зобовязання ПАТ КБ „ПриватБанк припинити надсилати на телефон [PERSON] повідомлення з вимогою про сплату нею боргу за договорами № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року, оскільки позовна вимога [PERSON] про зобовязання припинити вимагати у будь-який спосіб з [PERSON] сплатити суму боргу на користь відповідача призведе до позбавлення відповідача права на звернення до суду за захистом свого права. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача надати позивачу копії договорів з усіма додатками № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року, оскільки відповідачем у судове засідання було надано копію договору № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року, а договору № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року взагалі не існує, отже на даний час спір з даного приводу між сторонами відсутній, з чим погодились позивач та її представник. Крім того, судом не встановлено підстав для задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача припинити здійснювати будь-які агресивні форми підприємницької практики по відношенню до позивача, а саме здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень щодо сплати нею боргу на користь банку за вказаними договорами, оскільки факт надіслання саме відповідачем факсимільних, електронних повідомлень та здійснення телефонних дзвінків на адресу позивача не доведено позивачем допустимими доказами, а позовна вимога про зобовязання припинити надсилати інші повідомлення, а отже і смс в тому числі, фактично задоволена. З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного: Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. У справі, яка переглядається, суд встановив, що згідно заяви позичальника №DNH4KS30020234 від 04 жовтня 2005 року [PERSON] (яка змінила прізвище на [PERSON], що не заперечується сторонами по справі) В.І. отримала кредит у сумі 3927,08 грн. строком на 24 місяці зі сплатою відсотків. Ціль кредитування купівля ТНС (холодильник Gorenje і телевізор Toshiba на загальну суму 3167 грн.) та сплата комісії банку та компанії (а.с.50-57). У грудні 2015 року [PERSON] поштою отримала від ПАТ КБ „ПриватБанк досудову вимогу, в якій зазначено, що позичальник порушила взяті на себе кредитні зобовязання і її борг становить 66 160 грн. Також зазначено, що банк вимушений вжити таких заходів: - подача заяви в правоохоронні органи про відкриття кримінального провадження згідно зі статтями КК України 190,192, 222; накладення штрафу за ініціювання судової роботи в розмірі 4469,60 грн.; арешт і примусовий продаж майна в рахунок погашення боргу; заборона виїзду за межі України; розміщення кредитної історії в Українському бюро кредитних історій (а.с.5). 22 грудня 2015 року [PERSON] направила на адресу ПАТ КБ „ПриватБанк запит, в якому просила надати їй повну та розгорнуту інформацію з приводу заявленого боргу і надати копії кредитних договорів з усіма додатками SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року, № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року (а.с.6). Листом від 30 грудня 2015 року банк повідомив позивача про неможливість виконати її вимоги в звязку із запровадженням додаткових заходів безпеки для виключення ризику розкриття банківської таємниці (а.с.7). У грудні 2015 року [PERSON] звернулась до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за ознаками, передбаченими ст.ст. 189, 190, 364-1 КК України. Згідно матеріалів кримінального провадження №120162270010001048 від 04.02.2016 року постановою слідчого від 27.02.2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом шахрайства за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.190 КК України, закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. У січні 2016 року позивач повторно направила банку нотаріально посвідчену заяву (а.с.8), на яку банком було надано відповідь, що під час укладення 04.10.2005 року кредитного договору № DNH4KS30020234 вся необхідна інформація щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту була доведена до відома [PERSON] у вигляді другого екземпляру договору. Нарахування проводяться згідно кредитного договору. Повідомлено, що договір SAMDN33000708998232 це рахунок штрафів, відкритий на підставі неналежного виконання умов договору № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року (а.с. 9, 10). У листопаді 2016 року на адресу [PERSON] від ПАТ КБ „ПриватБанк надійшло попередження, в якому повідомлено, що її сума простроченої заборгованості перед банком станом на 01.11.2016 року становить 77 390 грн., і 15.11.2016 року справу буде передано для стягнення в колекторське агентство на підставі договору відступлення прав вимоги (а.с.202). Відповідно до ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється: 1) надавати неправдиву інформацію про наслідки несплати споживчого кредиту; 2) вилучати продукцію у споживача без його згоди або без одержання відповідного судового рішення; 3) зазначати на конвертах з поштовими повідомленнями інформацію про те, що вони стосуються несплати боргу або споживчого кредиту; 4) вимагати стягнення будь-яких сум, не зазначених у договорі про надання споживчого кредиту; 5) звертатися без згоди споживача за інформацією про його фінансовий стан до третіх осіб, які пов'язані зі споживачем родинними, особистими, діловими, професійними або іншими стосунками у соціальному бутті споживача; 6) вчиняти дії, що вважаються нечесною підприємницькою практикою; 7) вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. З наданої банком виписки по рахунку № 22035050026891, відкритого ПАТ КБ «ПриватБанк» для повернення коштів по кредиту боржником [PERSON], вбачається, що позивачкою умови кредитного договору №DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року виконувалися невчасно та в невповній мірі, останній платіж було здійснено в березні 2007 року ( а.с.70-146). Згідно наданої копії ухвали Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2009 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, але вказаною ухвалою заява була повернута заявнику ( а.с. 164). В червні 2013 року та в березні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» сплачувався судовий збір для подальшого звернення до суду з позовом до ([PERSON]) [PERSON] (а.с.166-167). В ході судового розгляду справи ПАТ КБ « ПриватБанк» надав суду розрахунок заборгованості по кредитному договору, який було укладено між позивачем та відповідачем, відповідно до якого сума заборгованості по кредиту становить 72008 гривень станом на 3 жовтня 2016 року.( а.с.165) Представник позивача під час розгляду справи апеляційним судом не заперечувала, що позивач [PERSON] не повністю виконала взяті на себе зобовязання за кредитним договором та не в повній мірі повернула отримані кредитні кошти. Пояснювала невиконання взятих на себе кредитних зобовязань ліквідацією магазину, в якому придбавався нею товар, та можливістю сплачувати кошти до каси банку, яка знаходилась в приміщенні магазину. Відповідач з часу останньої сплати коштів, тобто з березня 2007 року не висував ніяких вимог щодо повернення коштів. Матеріали справи не містять доказів підтвердження того, що строк давності вимоги про повернення кредиту не сплив. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Наявні копії смс-повідомлень та листів-повідомлень про необхідність повернути кошти за отриманим [PERSON] кредитом містять інформацію щодо суми заборгованості, яка збігається з сумою фактичної заборгованості; на паперових вимогах містяться логотипи банку, а також в досудовій вимозі зазначена інформація щодо номеру та дати укладання кредитного договору № DNH4KS30020234 від 04.10.2005року та договору №SAMDN33000708998232 від 30.12.2009, який є взагалі внутрішнім рахунком банку. Встановлені судом вище обставини дають підставу вважати, що відповідачем ПАТ КБ « ПриватБанк» не втрачено інтерес до повернення коштів за наданим позивачу кредитом № DNH4KS30020234 від 04.10.2005року, а надходження на адресу [PERSON] листів із зазначенням суми боргу та обовязку її повернути кошти є порушенням банком ч.11 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» в частині заборони кредитодавцю вимагати в позасудовому порядку повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Апеляційний суд не приймає до уваги наданий відповідачем лист з інформацією про телефонні номери, які використовуються ПАТ КБ» ПриватБанк» для роботи з клієнтами банку, оскільки ця інформація надана самим відповідачем та є неповною, оскільки загальновідомими номерами ПАТ КБ «ПриватБанк» (розміщені на сайті банку) для роботи з клієнтами є номери:10060 та [NUMBER] (короткий 3700). Отже смс-повідомлення 28.03.2016 року та 30 квітня 2016 року відправлені на телефон [PERSON] відповідачем. Вказаний висновок суду також узгоджується та підтверджується доводами апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що пунктом 3.3.15 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам передбачено право банку самостійно приймати рішення про спосіб інформування позичальника при наявності простроченої заборгованості за кредитним договором. Умови укладеного сторонами договору за приписами ст. 6 ч.3 ЦК України не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Банк має право на інформування своїх клієнтів про наявність заборгованості лише в межах строку позовної давності. Виходячи з вище наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання дій та вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в позасудовому порядку щодо сплати [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 66160 гривень на підставі договорів № DNH4KS30020234 від 04.10.2005року та договору №SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року неправомірними (протиправними) та такими, що порушують її права, як споживача фінансових послуг. Задоволення позовної вимоги [PERSON] в повному обємі призведе до позбавлення відповідача права на звернення до суду, яке йому гарантоване нормами діючого законодавства і не може бути обмежене на підставі рішення суду. Оскільки дії банку щодо вимог сплати кредиту [PERSON] в позасудовому порядку задоволені, то задоволенню підлягають і вимоги щодо зобов"язання Публічного акціонерного товариства комерційний банк " ПриватБанк" припинити вимагати в позасудовому порядку з [PERSON] сплати боргу на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанку" за договорами SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005. Вимога позивача про зобовязання Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» надати позивачу копії договорів з усіма додатками № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року та № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року задоволенню не підлягає, оскільки відповідачем у судове засідання було надано копію договору № DNH4KS30020234 від 04.10.2005 року, а договору № SAMDN33000708998232 від 30.12.2009 року взагалі не існує, також надано розрахунок заборгованості та виписку по рахунку, тобто відповідачем після пред»явлення позову, вимоги позивача задоволені, спір з даного приводу між сторонами відсутній, з чим погодились позивачка та її представник у суді першої інстанції. Заявляючи в позовній заяві вимогу про зобовязання відповідача припинити здійснювати будь-які агресивні форми підприємницької практики по відношенню до [PERSON], в тому числі здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень щодо сплати нею боргу, позивач посилалась на ст.19 Закону України „ Про захист прав споживачів, якою передбачено заборону нечесної підприємницької практики, в тому числі встановлено заборону агресивної форми підприємницької практики, зокрема здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Зміст смс-повідомлень та досудових вимог, які були надіслані на адресу позивача, мали інформативний характер про розмір заборгованості та ті можливі правові наслідки, які передбачені законом при невиконанні договірних зобовязань, а тому відсутні підстави вважати вказані дії, як агресивну форму підприємницької практики, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Виходячи з вище зазначеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial