Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 13.12.2001 року, є власником будинку зазначеного будинку, тобто безперервно володіє зазначеним будинком, проживає в ньому, підтримує в належному санітарно-технічному стані, сплачує комунальні платежі. 25 листопада 2005 року вона зареєструвала свого молодшого сина [PERSON], а 01 лютого 2013 року зареєструвала в будинку свого старшого сина [PERSON], за їх проханням, оскільки вони мали намір влаштуватися на роботу. Проте, до моменту реєстрації та після відповідачі фактично не проживають в зазначеному будинку, їх особистих речей в будинку немає, місце проживання їх не відоме, оскільки працюють за межами України. В даний час позивач має намір відчужувати даний будинок, однак реєстрація відповідачів у належному їй будинку не дає змоги в повному обсязі реалізовувати свої права в якості власника, в зв'язку з чим змушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою від 12.07.2018 року даний позов прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 03.08.2018 року. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглянути без її участі, не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Відповідачі повторно не з'явилися у судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в порядку п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили, відзив не подали. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в адресованій суду заяві позивач не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником будинку під номером [ADDRESS] на підставі договору дарування частини житлового будинку від 13.12.2001 року, позивач 25 листопада 2005 року зареєструвала свого молодшого сина [PERSON], а 01 лютого 2013 року зареєструвала в будинку свого старшого сина [PERSON], за їх проханням, оскільки вони мали намір влаштуватися на роботу.Проте, до моменту реєстрації та після відповідачі фактично не проживають в зазначеному будинку, їх особистих речей в будинку немає, не спілкуються з позивачем, місце проживання їх не відоме, оскільки працюють за межами України, що у свою чергу перешкоджає позивачу вільно володіти будинком. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку під номером 6, розташованого по [ADDRESS]. У вищевказаному житловому зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON], які є членами сім'ї позивача. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі зареєстровані, але більше року не проживають за адресою: [ADDRESS], будь-яких витрат на утримання житла відповідачі не здійснюють, оскільки в будинку не з'являються, особисті речі відповідачів у будинку відсутні. Всі комунальні послуги позивач оплачує самостійно, домовленостей з приводу користування спірним житлом не виникало, а позивач не здійснювала перешкод у користуванні відповідачами житловим приміщенням. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У даному ж випадку [PERSON] та [PERSON], не проживають за вказаною адресою більше одного року. Оскільки відповідачі понад рік без поважних причин відсутні за місцем проживання, домовленостей між ними та власником житла з приводу користування житлом не виникало, тому у суду є підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, ст. 16, ст.ст.319,321, ст.ст.391,405, ЦК України, ст. 71, 156 ЖК України та

Outcome: approved