Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Просив стягнути з відповідача на свою користь 69459,74 грн. заборгованості із заробітної плати, в тому числі: 10881,53 грн. недоплаченої заробітної плати; 1232,88 грн. індексації заробітної плати; 1157,02 грн. компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати; 56188,31 грн. середнього заробітку у зв'язку з порушенням строку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначав, що відповідач виплачував йому заробітну плату у меншому розмірі, ніж той, що був встановлений у наказі при прийнятті на роботу. За весь період роботи відповідач не проводив індексації заробітної плати. При звільненні відповідач також не провів з ним своєчасний та повний розрахунок. За наведених обставин та на підставі ст.ст. 47,116,117 КЗпП України, ст.ст.2,33 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів № 1078 від 17.07.2003 року, Порядку проведення компенсації громадянам часини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №159 від 21.02.2003 року, Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 просив позов задовольнити. Рішенням Овруцького районного суду від 04 березня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Великофоснянське» на користь [PERSON] 460,08 грн. заборгованості із заробітної плати, в тому числі: 228,67 грн. індексації заробітної плати; 231,41 грн. компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.Цим же рішенням стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Великофоснянське» на користь держави 4,60 грн. судового збору. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. У поданій апеляційній скарзі [PERSON] просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим внаслідок неповноти встановлення обставин справи та невідповідності його нормам чинного законодавства. Розглянувши справу в межах доводів,викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що з 1 квітня 2009 року відповідно до наказу №39/1 позивач [PERSON] обіймав посаду юриста в ТОВ «Великофоснянське» (а.с.5). Звільнений позивач з роботи з 5 квітня 2011 року за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП) наказом по товариству №34 (а.с.6). В наказі про прийняття позивача на роботу зазначено, що розмір його посадового окладу визначений штатним розписом. Станом на 01.04.2009 року штатним розписом Товариства визначено посадовий оклад юриста в розмірі 1301 грн., а станом на 01.04.2010 року - 1323 грн. (а.с.79,80). Зазначені розміри посадового окладу затверджені також відповідними наказами по товариству, які є чинними (а.с.39,40). Вказані докази позивачем не спростовані. За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано вважав безпідставними доводи позивача про встановлення йому посадового окладу в розмірі 1735 грн. Не заслуговують на увагу і доводи позивача в частині його необізнаності у визначенні іншого розміру заробітної плати, оскільки вони спростовуються наданими відповідачем платіжними відомостями за спірний період, згідно з якими заробітна плата нараховувалась та виплачувалась позивачеві особисто під розпис у розмірі, визначеному штатним розписом (а.с.42-78). У зв"язку з наведеним підстав для задоволення вимог позивача про стягнення недовиплаченої заробітної плати не було. Правильними є також і висновки суду про стягнення з відповідача індексації заробітної плати та компенсації громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Відповідач правильність рішення суду в цій частині визнав. Позивач не спростував належними та допустимими доказами правильність визначення судом розміру стягнутих коштів. За таких обставин підстав для скасування рішення суду в цій частині вимог апеляційний суд не вбачає. Разом з тим, відмовляючи в позові в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не звернув уваги на таке. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред"явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом першої інстанції встановлено, що на день звільнення позивача з роботи йому належало до виплати 400 грн.67 коп. індексації заробітної плати, з яких 172 грн. позивачеві направлено поштовим переказом 07.11.2013 року, а 228,67 грн. стягнуто за рішенням в даній справі (а.с.16). Тобто, судом фактично встановлено, що на день звільнення позивача з ним не було проведено повного розрахунку. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП). Відповідно до роз"яснень, що викладені в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому рішення суду в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку, апеляційний суд враховує, що на день звільнення позивача його середньомісячна заробітна плата становила 1333 грн.50 коп., а середньоденна - 62,02 грн. (а.с.14). Порівняно із заявленою позивачем спірною сумою (69459,74 грн.) задоволений судом розмір є незначним та значно меншим від його середньомісячного заробітку. Враховуючи також, що належна позивачеві та визнана судом заборгованість є лише нарахуванням на заробітну плату, нетривалий період роботи позивача у відповідача, а також те, що протягом роботи він не звертав уваги на ненарахування індексації, хоча за своїми посадовими обов"язками саме він мав забезпечувати дотримання вимог закону у товаристві, апеляційний суд вважає за необхідне визначити відшкодування за час затримки розрахунку у розмірі 500 грн. Оскільки встановлений законом розмір судового збору не може бути нижчим, ніж 229 грн.40 коп., то стягнутий судом з відповідача судовий збір підлягає збільшенню, а рішення суду в цій частині - зміні.

Outcome: approved