Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду про розірвання шлюбу зареєстрованого 24.11.1991 року Міським відділом реєстрації актів громадського стану управління юстиції Вінницької області, за актовим записом №3350. Позовні вимоги мотивовані тим, що спільне життя у сторін не склалося. У звязку з непорозуміннями, різними поглядами на життя та відсутністю спільних інтересів сторони втратили почуття любові і поваги один до одного. Протягом останнього часу подружжя проживаває окремо один від одного, спільне господарство вони не ведуть. Отже, шлюбні відносини можна вважати фактично припиненими. Позивач до судового засідання не зявився, подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити у його відсутність, вказав, шо позов підтримує в повному обсязі. Представник відповідача не заперечувала проти розірвання шлюбу, вказала, що подальше спільне проживання та збереження сім"ї не можливе, та суперечить інтересам [PERSON] Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.11.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ № 058795 (на а.с. 3) Від спільного проживання сторони мають двох дітей, менша з яких - [PERSON] 16.08.200 року народження, на момент розгляду справи неповнолітня( свідоцтва про народження на а.с. .50, 51). Сторони не бажають миритися. Кожен з подружжя стверджує, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечить їх інтересам. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка,ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно із ст.51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сімї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст.112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу. Кожен з подружжя стверджує, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання суперечить інтересам кожного зі сторін. Отже, суд приходить до висновку про задовлення позову. Оскільки 16.08.2018 року менша дочка сторін досягне повноліття, суд вважає, що між сторонами відсутній споір про визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Між сторнами існує спір про розподіл майна. Відповідач не виявила бажання змінити прізвищі на момент розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь позивача понесені судові витрати, які складаються з 640,00 грн. судового збору.

Outcome: approved