Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер [PERSON] , після його смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] . Вказане майно було придбано у період перебування померлого [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] за спільні кошти подружжя. Позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 11.08.1978 року по 09.09.2010 року включно. Після смерті [PERSON] державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа. Позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після померлого [PERSON] , але їй було відмовлено у видачі свідоцтва. Враховуючи те, що вирішити спірне питання мирним шляхом неможливо, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати квартиру [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати, загальною площею 28, 5 кв.м., жилою площею 15, 6 кв.м., спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати квартиру [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; визнати частки [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності на майно рівними; визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 24.09.2019 року до суду надійшов Відзив відповідача [PERSON] на позов, в якому він визнає повністю позовні вимоги та не заперечує проти задоволення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.10.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.11.2019 року задоволено клопотання представника позивача та до участі у справі залучено третю особу [PERSON] . 10.03.2020 року до суду надійшла заява представника відповідача 2 про застосування до позовних вимог строків позовної давності. 08.05.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.06.2020 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача 2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав пропуску стороною позивача строку позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду відзив у справі, в якому просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 11.08.1978 року по 09.09.2010 року включно, що свідоцтвом про шлюб та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.09.2010 року про розірвання шлюбу. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] , що належали померлому на праві власності. Державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] . У липні 2019 року позивачка [PERSON] звернулася до державного нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя після померлого [PERSON] . Постановою державного нотаріуса від 05.07.2019 року у видачі відповідного свідоцтва [PERSON] було відмовлено. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що спірні квартири, які є спадковим майном після смерті [PERSON] , були придбані у період шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, і тому позивачка просить визнати за нею право власності по Ѕ частині кожної з квартир. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Як встановлено при розгляді справи, у період перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] (договір купівлі-продажу квартири від 25.03.2002 року) та квартиру [ADDRESS] (договір купівлі-продажу квартири від 27.02.2002 року). Оскільки спадкове майно було придбано подружжям під час перебування у шлюбі та за спільні кошти подружжя, суд вважає, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, їх частки є рівними. З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується заяви відповідача 2 про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Так, відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог. Заява мотивована тим, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 09.09.2010 року, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва. Даним рішенням встановлено, що сім`я у сторін розпалася п`ятнадцять років тому. Судове рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. Зважаючи на дані обставини, відповідач вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності для звернення з позовом до суду. При цьому судом встановлено, що позивачка звернулася до суду із даним позовом 02.08.2019 року. Слід зазначити, що факт розірвання шлюбу між позивачем та померлим [PERSON] не заперечується сторонами у справі. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припинило право позивача на частку у справі спільної сумісної власності подружжя на майно. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності закріплена і у статті 321 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Так, при розгляді справи встановлено, що позивачка набула частку у праві спільної сумісної власності на спірні об`єкти у порядку та з підстав, визначених законом, а тому не може бути позбавлена або іншим чином обмежена у реалізації свого права. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 72 Сімейного кодексу України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, при застосування строку позовної давності вирішальне значення має встановлення моменту, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права власності. Тобто відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається не з дати розірвання шлюбу, а з моменту порушення права одного із співвласників та/або його невизнання іншими особами. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду від 06.11.2019 року у справі № 203/304/17. Так, з письмових матеріалів справи вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.09.2010 року, що набрало законної сили 20.09.2010 року. Як випливає зі змісту заочного рішення суду, [PERSON] у судове засідання не з`явилася, а отже участі у розгляді справи не приймала. Про існування вказаного судового рішення [PERSON] дізналась лише у 2016 році, про що свідчить відмітка в її паспорті про розірвання шлюбу із [PERSON] , датована 29.03.2016 року. Крім того, між позивачкою та [PERSON] був відсутній спір щодо спільного майна подружжя, між подружжям шлюбний договір, договір про визначення часток у спільному майні подружжя, договір про виділ частки із спільного майна подружжя, договір про поділ спільного майна подружжя не укладалися, або жоден інший договір про відмову позивача від його частки у спільному майні подружжя. Натомість порушення права позивача на належну їй частку у спільній сумісній власності подружжя відбулося у зв`язку із смертю 09.03.2019 року її колишнього чоловіка [PERSON] , неможливістю нотаріального оформлення позивачкою документів на належне їй майно і невизнанням саме відповідачем [PERSON] її права власності на спільне сумісне майно подружжя після смерті [PERSON] . Відтак, права позивача порушені не через розірвання шлюбу із померлим, а саме відповідачами, які, як спадкоємці померлого, починаючи з 09.03.2019 року, не визнають право власності позивачки на частку у праві спільної сумісної власності подружжя у спадковому майні. З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що позов пред`явлений [PERSON] у межах трирічного строку позовної давності, який підліковується з 09.03.2019 року. Також суд вважає безпідставними та необґрунтованими твердження відповідача 2 про те, що сім`я позивачки та [PERSON] розпалась за 15 років до розірвання шлюбу, оскільки дана обставина встановлена судовим рішенням від 09.09.2010 року, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, позивачка [PERSON] не брала участі у розгляді справи про розірвання шлюбу, що підтверджується судовим рішення суду про розірвання шлюбу, а відтак встановлення таким рішенням факту дати припинення шлюбних відносин позивача із чоловіком підлягають доведенню на загальних підставах. Крім того, матеріали справи містять заяву позивачки [PERSON] від 09.06.2005 року, відповідно до якої вона у 2005 році надавала згоду своєму чоловіку [PERSON] на придбання ним майна за спільні кошти на його ім`я, тобто у спільну сумісну власність, що спростовує факт припинення шлюбних відносин подружжя у 1995 році. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Як передбачено міжнародним законодавством, заявнику має бути надана можливість заявляти у судовому порядку своє право, що визнається національним законодавством (рішення Європейського суду у справах Массон і Ван Цон проти Нідерландів, Гутфройнд проти Франції. Стаття 6 не надає специфічного змісту «праву» у національному законодавстві держав-учасників Конвенції, і насправді, Суд має звертатись до національного законодавства, визначаючи чи існує право. Той факт чи скористалась влада правом розсуду гарантувати право за запитом конкретного заявника, може бути взяте до уваги або навіть стати вирішальним. Незважаючи на те, що форма правових норм припускає варіанти трактування, цей факт не скасовує існування права. Інший критерій, що може бути взятий до уваги Судом - визнання заявленого права національними судами за схожих обставин або факт розгляду останніми скарги заявника (рішення Європейського Суду у справі Boulois проти Люксембургу). Зважаючи на викладене вище, встановлені по справі обставини, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що підстав для застосування до даних позовних вимог строку позовної давності немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 4802, 50 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved