Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Представник позивача звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вказаним позовом, в якому просить зобов`язати відповідача [PERSON] припинити дії щодо використання квартири не за призначенням, а саме під розташування хостелу та зобов`язати відповідача привести квартиру у стан, придатний для постійного проживання однієї сім`ї або однієї людини за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , яку відповідач використовує під розміщення хостелу на 26 койко-місць, проживаючих 20 осіб, інформація щодо підприємницької діяльності відсутня, про що було складено відповідний акт. Перебування великої кількості сторонній людей у будинку збільшує експлуатаційні витрати на будинок, порушує громадський спокій у вечірні та нічні години, призводить до недоотримання коштів міським бюджетом. Тому представник позивача вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позову, посилаючись на відсутність у позивача жодних доказів на підтвердження розміщення в квартирі відповідача хостелу на 26 койко-місць, відсутні докази фото чи відеофіксації цих койко-місць, якщо такі були. Акти про проживаючих 20 осіб складені зі слів мешканців, тобто ґрунтуються на припущеннях. Відповідачу не було вручено жодного припису, як про це стверджує позивач, доказів такого вручення суду не надано. Позивачем не доведено порушення відповідачем майнових та немайнових прав позивача, не надано жодних доказів на підтвердження своїх вимог. Зазначено у відзиві і те, що насправді вказана квартира не використовується позивачем, як хостел, про що долученоАкт підписаний мешканцями цього ж будинку, у зв"язку з чим позов вважає необгрунтованим, тому просить в задоволенні такого відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, ознайомившись із матеріалами справи і дослідивши надані докази, вивичивши відзив, дійшов наступних висновків. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до вимогч. 1 статті 13 ЦПК УкраїниСуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. На основі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, а відповідач своїх заперечень, дослідженими в судовому засіданні доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскілький такий не доведено належними та допустимими доказами. Так, судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.11.2012 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В підтвердження своїх позовних вимог про використання відповідачем своєї квартири не за призначенням, зокрема розміщення там хостелу, суду були надані Акти КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 15.05.2019 року, 29.11.2019 року за підписом певних осіб. Тоді як, відповідачем суду також було надано Акт за підписом, як в ньому зазначено мешканців цього будинку, про те що спірна квартира [ADDRESS] є звичайною квартиро, без будь яких ознак хостелу. Слід вказати що надані суду Акти КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» від 15.05.2019 року, 29.11.2019 року не можуть вважатися допустимими, достовірними та достатніми доказами в розумінні норм ЦПК України. Слід вказати і те, що для допиту свідків, ЦПК України передбачений відповідний порядок в судовому засіданні, із приведенням їх до присяги та попередження про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення та за відмову від дачі суду таких, які в свою чергу можуть бути належним та допустимим доказом. Крім того, протилежного змісту по суті було надано Акт складений відповідачем, що також оцінюється судом відповідним чином. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Таким чином, з урахуванням неявку свідків позивача у судове засідання, враховуючи вищенаведені норми законодавства та оцінюючи в сукупності належність, достовірність і допустимість кожного доказу окремо, а також їх достатність і взаємозв`язок в сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed