Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку з надвірними спорудами за [ADDRESS] у якому окрім неї, доньки та онуків, зареєстрований також відповідач [PERSON], який фактично за вищевказаною адресою з березня 2015 року не проживає. Вважає, що дана обставина слугує підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням, оскільки повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю вона не має можливості. Позивач у судове засідання не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні (а.с. 19). Відповідач в судове засідання не з"явився, по невідомим суду причинам, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 15, 18). Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі матеріалів у відсутності відповідача. За правилами ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.11.2009 року, виданого Дусинською сільською радою, власником будинку [ADDRESS], на підставі рішення виконавчого комітету являється позивач - [PERSON] (а.с. 7). Чинним рішенням Свалявського районного суду від 27 жовтня 2015 року шлюб між [PERSON] (донькою позивача) та [PERSON] (відповідачем по даній справі) розірвано (а.с. 9). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що у будинку [ADDRESS] зареєстрований відповідач - [PERSON], [INFO] (а.с. 13). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За статтею 386 ч.2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З набуттям позивачем по даній справі - [PERSON] права власності на будинок, остання має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб. Хоча статтею 156 ЖК УРСР встановлено право особи після припинення сімейних відносин з власником користуватися займаним приміщенням, приписи ст. 405 ЦК України передбачають втрату такого права у разі відсутності особи понад один рік. Належними та допустимими доказами встановлено, що згідно акту № 379 від 26.07.2017 року, виданого Дусинською сільською радою Свалявського району, Закарпатської області, відповідач [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] не проживає з березня 2015 року (а.с. 8). Згідно ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі …судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження, так як наявна реєстрація відповідача фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав як власника вищевказаного жилого приміщення і враховуючи, що відповідач фактично не проживає у даному помешканні, позов є обгрунтованим.

Outcome: approved