Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

У жовтні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк", звернулося до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави та стягнення суми. В своєму позові банк зазначив, що 18 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір № DNZ0AE000002277, на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 11096,98 доларів США зі сплатою 10,08% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 19 липня 2012 року. В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між банком і [PERSON] був укладений договір застави, відповідно до якого відповідач надав у заставу належний йому на праві власності автомобіль «КІА SEPHIA», 2003 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Крім того, в забезпечення виконання позичальником зобов`язань 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПАТ «А-Банк» був укладений договір поруки № 167, за яким розмір відповідальності поручителя обмежується 10 000 грн. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору станом на 23 жовтня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 8733,33 доларів США, що за курсом НБУ 7,99 грн. за 1 долар США еквівалентно 69805,51 грн., яка складається з наступного: 5404,67 доларів США - заборгованість за кредитом, 2236,8 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 172,15 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 919,63 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. За цих підстав позивач просив у рахунок погашення зазначеної заборгованості витребувати у відповідача [PERSON] та передати в заклад (володіння) шляхом опису ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет застави - автомобіль КІА, модель SEPHIA, 2003 року випуску, тип - легковий седан -В, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , а також комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу (технічний паспорт); звернути стягнення на предмет застави - автомобіль КІА, модель SEPHIA, 2003 року випуску, тип - легковий седан -В, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з наданням повноважень на отримання дубліката свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дубліката для подальшої реалізації, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Крім того, позивач просив стягнути на його користь солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] суму 10 000 грн., а також стягнути з [PERSON] сплачений судовий збір за подання позовної заяви. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2012 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» були задоволені частково, а саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2007 року № DNZ0AE00000227 в сумі 69805 грн. 51 коп. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль КІА, модель SEPHIA, 2003 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] , шляхом опису та передачі з правом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2013 року заочне рішення від 22.11.2012 року було скасовано. В подальшому рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2015 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» були задоволені частково, а саме в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2007 року № DNZ0AE00000227 звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль КІА, модель SEPHIA, 2003 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві власності, шляхом опису та передачі з правом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнуто з ПАТ «А-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2007 року № DNZ0AE00000227 у розмірі 10 тис. грн. В іншій частині позову відмовлено. Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року доповнено резолютивну частину рішення цього суду від 30 вересня 2015 року шляхом зазначення абзацу такого змісту: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2007 року № DNZ0AE00000227 у сумі 8733,33 доларів США, що еквівалентно 69805,51 грн., з яких: 5404,67 доларів США - заборгованість за кредитом; 2236,88 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 172,15 доларів США - заборгованість із комісії за користуванням кредитом; 919,63 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль КІА, модель SEPHIA, 2003 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на праві власності, шляхом опису та передачі з правом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року та додаткове рішення цього суду від 08 грудня 2015 року змінено в частині складових кредитної заборгованості шляхом виключення комісії 172,15 доларів США та визначення розміру пені не 919,63 доларів США, а 7356,40 грн. В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року, а також рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, а в частині відмови у задоволенні позову шляхом виключення 172,15 доларів США комісії зі складових заборгованості рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2015 року та додаткове рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року, а також рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», вважала незаконними та необґрунтованими висновки судів про часткове задоволення позову та наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 лютого 2019 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Під час нового судового розгляду відповідачем [PERSON] був наданий відзив на позов, в якому він вважає позовні вимоги банку безпідставними, посилаючись на надання відповідачем необґрунтованого розрахунку заборгованості, помилкове обчислення заборгованості із суми кредиту, яка не відповідає дійсності, підвищення відповідачем в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з 10,08% річних до 12,12% річних. Відповідач зазначив, що 11.03.2009 року позивачем було вручено повідомлення-вимогу про дострокове погашення усієї суми кредиту, тим самим змінено строк виконання зобов`язання. Отже, вважає, що після направлення позивачем вимоги про дострокове погашення кредиту позивач як кредитор після 11.04.2009 року втратив можливість подальшого нарахування та стягнення відсотків за кредитом, штрафів і пені. Наполягав на тому, що сума, яка підлягала сплаті, з урахуванням порушень умов договору протягом 5 місяців, становить 9511,83 доларів США. В свою чергу, ним було сплачено банку 12325,58 доларів США. Тому, на його думку, банк безпідставно намагається стягнути з нього кошти в сумі 8733,33 доларів США. Крім того, відповідач наполягав на тому, що його підпис у кредитному договорі, строк виконання зобов`язання в якому зазначений до 19.07.2012 року, підроблений. За цих підстав відповідач у своєму відзиві просив відмовити в позові банку, визнати припиненими зобов`язання за договором застави транспортного засобу у зв`язку з його виконанням на підставі ст. 599 ЦК України, зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» надати довідку про відсутність заборгованості. В судовому засіданні представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Гайворонський О.Г. позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Грицай В.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували з підстав, наведених у відзиві на позов. Крім того, представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог банку. Представник відповідача - АТ «Акцент-Банк» у судове засідання не з`явився, у зв`язкуз чим справу розглянуто в його відсутність. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з огляду на наступне: Судом установлено, що 18 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого наразі є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № DNZ0AE000002277, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у сумі 11096,98 доларів США на купівлю автомобіля, а також 3315,00 доларів США на сплату платежів, 6,81 доларів США - за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 104 долари США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 39,04 доларів США - на сплату страхових платежів, 547,14 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,14 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати. Відповідно до умов кредитного договору щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 252,52 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсотків, винагороди. В пункті 7.4 кредитного договору сторони погодили, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,19 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Окрім цього, відповідно до пункту 4.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3, 7.5 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні (гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати). Крім того, 18 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір застави № DNZ0AE00000227, згідно з яким відповідач у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передав у заставу банку належний йому на праві власності легковий автомобіль КІА, модель SEPHIA, 2003 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Також в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167, згідно з яким розмір відповідальності поручителя обмежується сумою 10 000 грн. У листопаді 2008 року банк підвищив відсоткову ставку за кредитом, наданим [PERSON] , з 10,08 % до 12,12 % на рік. При цьому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2014 року в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій з підвищення відсоткової ставки незаконними та визнання кредитного договору недійсним було відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності. Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року, було відмовлено в позові [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору застави недійсними, заявленому з підстав розбіжностей між екземплярами договору та неналежності підпису в договорі. Також судом встановлено, що в березні 2009 року банк направив [PERSON] письмове повідомлення з вимогою про погашення не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення простроченої заборгованості, зазначивши, що в разі несплати простроченої заборгованості у вищевказаний строк на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договору банк вимагає повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції на 31 день з дати одержання цього повідомлення, а також про свій намір звернути стягнення на предмет застави. 15 квітня 2009 року банком на ім`я [PERSON] повторно була направлена письмова вимога, в якій банк, посилаючись на статтю 1050 ЦК України та умови договору, вимагав повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання цього повідомлення та попередив про намір звернути стягнення на предмет застави. Заявляючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави - належний [PERSON] автомобіль КІА, модель SEPHIA, 2003 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , а також стягнення з [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» суми в розмірі 10 000 грн., позивач посилається на те, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] зобов`язань за укладеним 18 липня 2007 року кредитним договором станом на 23 жовтня 2012 року утворилася заборгованість у розмірі 8733,33 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 5 404,67 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом 2236,8 доларів США, заборгованості з комісії за користування кредитом 172,15 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань 919,63 доларів США. Вирішуючи позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет застави - належний [PERSON] автомобіль КІА, модель SEPHIA, 2003 року випуску, № кузова/шасі [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , а також солідарне стягнення з [PERSON] та ПАТ «Акцент-Банк» суми в розмірі 10000 грн., у рахунок погашення заборгованості за кредитом у розмірі 5404,67 доларів США, заборгованості за процентами 2236,8 доларів США, а також пені за несвоєчасне виконання зобов`язань 919,63 доларів США, суд враховує, що відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частини перша, третя і четверта). Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Отже, розмір позики (кредиту), розмір відсотків за користування кредитом та строк, на який передано кошти і протягом якого позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити відсотки, є істотними умовами договору. Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» (далі - Закон № 2654-XII) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання (стаття 3 Закону № 2654-XII). Відповідно до статті 19 Закону № 2654-XII за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. В статті 572 ЦК України також передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з частиною другою статті 590 ЦК України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. З наведеного можна зробити висновок, що підставою для звернення стягнення на предмет застави є невиконання боржником у встановлений строк своїх зобов`язань за договором. Отже, вирішуючи питання про звернення стягнення на предмет застави, суд має встановити факт невиконання боржником своїх зобов`язань, зокрема визначити розмір заборгованості, в рахунок погашення якої звертається стягнення. При цьому норми статті 81 ЦПК України зобов`язують кожну сторону шляхом подання доказів довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, встановлюючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором та наявності заборгованості банк долучив до матеріалів позову копію кредитного договору від 18 липня 2007 року № DNZ0AE00000227, згідно з розділом 7 (особливі умови) якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою у строк з 18 липня 2007 року по 19 липня 2012 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 11 096,99 доларів США на купівлю автомобіля, а також 3315,00 доларів США - на сплату платежів; 6,81 доларів США - для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна; 104 долари США - сплати винагороди за надання фінансового інструмента у момент надання кредиту; 39,04 доларів США та 547,14 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а також сплатою винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Між тим, заперечуючи проти позовних вимог банку, зокрема розрахунку заборгованості, складеного позивачем, відповідач [PERSON] надав суду копію наявного в нього кредитного договору, укладеного 18.07.2007 року між ним і ЗАТ КБ «ПриватБанк», згідно з яким цей договір укладено до 19.07.2010 року, а не до 19.07.2012 року як наполягає позивач у своєму позові. Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 12 червня 2015 року, яка була проведена по даній справі, два підписи від імені [PERSON] в пункті 8.2 у графах «Підпис» та «Один з оригіналів даного Договору мною отримано особисто (підпис)» в оригіналі кредитного договору № DNZ0AE00000227 від 18 липня 2007 року виконані не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису. Таким чином, наданий банком екземпляр кредитного договору, в якому зазначено про надання грошових коштів на строк з 18.07.2007 р. по 19.07.2012 р. (розділ 7 кредитного договору), не містить підпису [PERSON] . Враховуючи, що вказаний розділ 7 (особливі умови) кредитного договору міститься на тій самій сторінці договору, що і пункт 8.2, який згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи підписаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису, суд не може погодитися з доводами позивача щодо погодження сторонами такої істотної умови кредитного договору як строк кредиту до 19.07.2012 року. Поряд із цим, приймаючи до уваги, що, заперечуючи проти строку кредитування та фактично отриманої у кредит суми, відповідач у цілому факт укладення кредитного договору з банком 18.07.2007 року не заперечує, зазначений факт підтверджується наявним у відповідача і наданим ним суду екземпляром кредитного договору, суд вважає доведеним погодження сторонами строку виконання зобов`язання за кредитним договором до 19.07.2010 року. Об`єктивних підстав вважати кредит наданим на строк до 19.07.2012 року в суду немає, оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів погодження саме такої істотної умови кредитного договору. Крім того, суд не може взяти до уваги строк виконання зобов`язання, зазначений у договорі застави, оскільки спірні правовідносини виникли безпосередньо з укладеного 18 липня 20007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] кредитного договору, а застава, якою забезпечене виконання зобов`язання за таким договором, є акцесорним (додатковим) зобов`язанням. Визначаючи розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором, суд бере до уваги, що в своєму позові банк наполягав на отриманні відповідачем кредиту в сумі 11096,98 доларів США. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачем кредиту у зазначеному розмірі, оскільки він відповідає умовам кредитного договору, які були погоджені сторонами, та підтверджується наявними у матеріалах справи випискою по рахунку та меморіальними ордерами. Доводи [PERSON] про те, що сума кредиту, зазначена позивачем, не відповідає дійсності, суд вважає необґрунтованими, оскільки вони об`єктивно не підтверджені, спростовуються матеріалами справи. В той же час суд погоджується з доводами відповідача щодо необґрунтованості розміру заборгованості станом на 23 жовтня 2012 року в сумі 8733,33 доларів США, в рахунок погашення якої позивач просить звернути стягнення на предмет застави. Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитним договором була обчислена банком станом на 23.10.2012 року в розмірі 8733,33 доларів США, з яких: 5404,67 доларів США - заборгованість за кредитом; 2236,88 доларів США - заборгованість за процентами; 172,15 доларів США - заборгованість із комісії; 919,63 доларів США - заборгованість із пені. Суд бере до уваги, що відповідно до статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року по справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати обумовлені в договорі проценти та неустойку припиняється після спливу визначеного цим договору строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідач наполягав, що повідомлення про дострокове погашення кредиту в повному обсязі, нарахованих процентів, комісії та пені ним було отримано 11 березня 2009 року. Позивачем зазначені доводи не спростовані. Таким чином, вручивши відповідачу згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України письмове повідомлення про дострокове погашення суми кредиту, нарахованих процентів, комісії та штрафних санкцій на 31 день з дати отримання цього повідомлення банк у квітні 2009 року змінив термін виконання зобов`язання за кредитним договором, а тому суд вважає, що вимога банку про звернення стягнення на предмет застави та стягнення суми в рахунок погашення заборгованості за процентами та пенею, нарахованими після 11 квітня 2009 року, є необґрунтованою. Так, з наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості, складеного банком, убачається, що станом на 11.04.2009 року заборгованість за кредитним договором № DNZ0AE000002277 від 18.07.2007 року становила 8515,99 доларів США, а саме: заборгованість за тілом кредиту 8370,67 доларів США (8199,13 + 171,54), заборгованість за процентами 139,53 доларів США, заборгованість за пенею 5,79 доларів США (підлягає сплаті в гривні). В свою чергу відповідачем на час звернення позивача з позовом було сплачено в рахунок погашення кредиту, відсотків за користування кредитом та пені 12272,24 доларів США, зокрема в період з 12.04.2009 року по 29.08.2011 року 6787,33 доларів США, що безпосередньо підтверджується випискою по рахунку, наданою банком, та розрахунками, складеними відповідачем, які узгоджуються між собою. Отже, виходячи з розрахунку заборгованості за кредитним договором, який був перевірений судом, фактична заборгованість відповідача на час звернення позивача до суду становила 1728,66 доларів США (8515,99-6787,33). Суд не може погодитися з доводами відповідача про те, що сума, яка підлягала сплаті відповідно до умов кредитного договору становить 9511,83 доларів США, у зв`язку з чим наявна переплата, оскільки зазначена сума є меншою суми кредиту, яка була фактично отримана відповідачем відповідно до умов кредитного договору. Крім того, суд не може взяти до уваги доводи [PERSON] щодо незаконно підвищення банком процентної ставки за кредитом з 10,08 % річних до 12,12 % річних, оскільки процентну ставку банком було збільшено до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.01.2014 року було відмовлено в позові [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій з підвищення відсоткової ставки незаконними. Разом із тим, розглядаючи заявлені АТ КБ «ПриватБанк» позовні вимоги, суд бере до уваги, що в своїх позовних вимогах банк просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 8733,33 доларів США витребувати у відповідача та передати в заклад (володіння) банку предмет застави - належний відповідачу автомобіль разом із комплектом ключів та свідоцтвом про реєстрацію (технічним паспортом), а також звернути стягнення на зазначений автомобіль шляхом його продажу банком з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем. Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого зобов`язання. Суд звертає у увагу, що відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Отже, звернення стягнення шляхом продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання є позасудовим способом звернення стягнення на заставне майно, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 червня 2019 року по справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19). Так, пунктом 24 укладеного між сторонами договору застави від 18.07.2007 року № № DNZ0AE00000227 передбачено, що звернення стягнення на предмет застави за вибором заставодержателя здійснюється з дотриманням встановленого чинним законодавством порядку будь-яким із способів: шляхом передачі предмета застави у власність заставодержателю в рахунок виконання зобов`язань за кредитним договором; шляхом продажу заставодержателем предмета застави з укладенням договору купівлі-продажу з третьою особою-покупцем або на публічних торгах; шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю, в тому числі з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця. Таким чином, сторони відповідно до положень статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачили в договорі позасудові способи звернення стягнення на предмет застави шляхом його передачі у власність банку та продажу будь-якій третій особі в рахунок погашення боргових зобов`язань боржника перед банком. Отже, оскільки застереження в договорі про задоволення вимог шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі відсутні та в задоволенні цих вимог банку слід відмовити. Крім того, не підлягає задоволенню вимога щодо витребування у відповідача автомобіля та його передачу з комплектом ключів і свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (технічним паспортом) банку, оскільки вона фактично складовою вимоги про звернення стягнення на предмет застави. На переконання суду, в даному випадку позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав як заставодержателя. Щодо позовної вимоги банку про стягнення суми в розмірі 10 000 грн., то суд враховує, що за змістом статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Якщо договором не встановлено інше, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, відповідальність боржника і поручителя є солідарною. Відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Тобто у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами: з моменту настання строку виконання зобов`язання або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зі збігом вищевказаного строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Отже, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як установлено судом, договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» (поручитель), предметом якого є надання поруки за виконання зобов`язань боржником [PERSON] за кредитним договором № DNZ0AE000002277 від 18.07.2007 року та за яким розмір відповідальності поручителя обмежується сумою 10 000 грн., був укладений 20 жовтня 2010 року. В судовому засіданні встановлено, що строк надання кредиту [PERSON] був погоджений сторонами до 19.07.2010 року. При цьому в квітні 2009 року банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України шляхом повідомлення боржника про дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом та пені. Отже, позивач уклав договір поруки з ПАТ «Акцент-Банк» після закінчення строку виконання основного зобов`язання. В свою чергу з дійсним позовом до суду банк взагалі звернувся 29 жовтня 2012 року. Таким чином, позивачем пропущений встановлений законом шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з АТ «Акцент-Банк» суми в розмірі 10 000 грн. є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Крім того, звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення нарахованої станом на 23.10.2012 року заборгованості в сумі 8733,33 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 5404,67 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом 2236,8 доларів США, заборгованості з комісії 172,15 доларів США та пені 919,63 доларів США, з одночасним стягненням суми в розмірі 10 000 грн., банк у своєму позові не зазначив, з чого складається зазначена сума та в рахунок погашення яких складових заборгованості він просить стягнути зазначену суми з відповідача, що має істотне значення з огляду на те, що банком у судовому засіданні не було доведено правомірність нарахування відповідачу всіх складових заявленої заборгованості та їх розмір. Позовна заява мотивована лише забезпеченням зобов`язання за кредитним договором порукою в розмірі 10 000 грн. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадах. Отже, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у частині солідарного стягнення суми в розмірі 10 000 грн. є необґрунтованими. З урахуванням вищевикладеного, в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити повністю. При цьому суд не вирішує питання щодо застосовування до позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» наслідків спливу позовної давності за заявою представника відповідача, яка була зроблена у судовому засіданні, оскільки позов є недоведеним, що є самостійною підставою для відмови в позові. Крім того, не підлягає вирішенню в межах цієї справи вимога [PERSON] , викладена у відзиві на позов, про визнання припиненим зобов`язання за договором застави та зобов`язання банку надати довідку про відсутність заборгованості, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Однак зустрічні позовні вимоги відповідачем у цій справі не заявлялися. В даному випадку відповідач у разі порушення, невизнання або оспорювання його прав не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідними вимогами у порядку, встановленому законом. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed