Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою і просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 29.08.2013 в сумі 54946 грн. 47 коп. із них: 33817 грн. 53 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 12154 грн. 40 коп. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 8974 грн. 54 коп. заборгованості по пені та судовий збір в сумі 2102 грн. 00 коп., мотивуючи тим, що з метою отримання банківських послуг відповідач 29.08.2013 підписав заяву № б/н від 29.08.2013. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачеві було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 18 000 грн.. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконує і тому заборгованість по кредиту станом на 16.09.2020 становить вищевказану суму. Крім того, на підтвердження дійсності відповідної редакції Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», яка діяла на день приєднання відповідача до відповідних умов, представником позивача надано клопотання про огляд веб-сайту, в якому останній просить здійснити огляд та фіксування змісту розділу 2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб сайті АТ КБ «ПриватБанк», та які доступні за наступним шляхом: «Архів договорів», перейти за посиланням «більше», обрати сторінку №8, повний текст за посиланням «Повний договір (актуальний на 01.08.2013)», розділ 2.1.1 знаходиться на сторінках 640-658 повного договору. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивач стверджує, що він, при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Однак, він просто поставив підпис, а з умовами та правилами надання банківських послуг ознайомлений не був. Йому відповідачем було надано кредитну картку та встановлено 29.08.2013 кредитний ліміт в сумі 300 грн., а максимальний - 18000 грн.. Позивачу він сплатив біля 12 000 грн., однак всі ці кошти зараховувалися на нарахування відсотків, пені та іншого. Станом на 19.07.2018 кредитний ліміт становить 0 грн., тому вважає даний позов не обгрунтованим та не доведеним. Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому він просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 29.08.2013. Також до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з якого чітко вбачається, що на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо. Тобто, сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Банком надано виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором (погашення відображені в графі «Сума погашення за наданим кредитом»). Відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки даний позов не обгрунтований та не доведений. Розгляд справи проводиться відповідно до положень ст.279 ЦПК України в порядку спрощеного провадження, з повідомленням сторін. Представник позивача надав клопотання, в якому просить справу слухати у його відсутність. Позовні вимоги підтримав. Відповідач та його представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що заборгованість відповідачем погашена в повному обсязі. Причому відповідач вказав, що він підписував ще одну анкету-заяву на отримання зарплатної картки. Витрати ж кредитних коштів ним приблизно з середини 2018 року, як наведено в розрахунку, ним не здійснювалися. Жодного договору про страхування кредитного ліміту, за яким з нього списувалися страхові платежі він теж не укладав. Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторони відповідача та дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що 29.08.2013 [PERSON] , тобто відповідач, підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а. с. 14). На підтвердження позовних вимог позивачем надано, крім анкети-заяви відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, також Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не містять підписів відповідача (а. с. 1-45). Відповідно до п.2.1.1.5.6. Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором, на вимогу банку відповідач зобов`язаний виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Згідно п.2.1.1.12.2 Умов за користування кредитом, наданим клієнту, при наявності пільгового періоду, клієнт сплачує відсотки за пільговою відсотковою ставкою в розмірі 0,01% річних в рамках встановленого пільгового періоду по кожній платіжній операції. Відповідно до п. 2.1.1.12.6 Умов за користування кредитом и овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачене п. 2.1.1.12.13. При цьому, суд звертає увагу, що обґрунтовуючи право вимоги в частині погашення кредиту, у тому числі, крім заборгованості за простроченим тілом кредиту, також складових його повної вартості, зокрема заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 та заборгованості по пені, банк не надав будь-яких підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи. Отже, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч.1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). У п.19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09.04.1985 №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22.11.1996 № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. У постанові від 03.07.2019 по справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. При огляді судом розділу 2.1.1. Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПриватБанк» встановлено, що зміст розділу 2.1.1 відповідає змісту пункту 2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, які долучені до матеріалів справи. Однак, вказані Умови не містять підтверджень того, що саме з ними був ознайомлений відповідач на день отримання ним кредиту. За наведених обставин, відсутні також підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді наявність у кредитора права на самостійне списання грошових коштів та зміну відсоткової ставки. На виконання умов вказаного договору №б/н 29.08.2013 було видано кредитні картки за наступними номерами, а саме: 29.08.2013 № [NUMBER] з терміном дії до 07.2017, 25.10.2013 № [NUMBER] з терміном дії до 08.2017, 09.08.2015 № [NUMBER] з терміном дії до 08.2019, 22.05.2016 № [NUMBER] з терміном дії до 05.2020 та 17.11.2016 № [NUMBER] з терміном дії до 05.2020 (а. с.13). Довідка «ПриватБанк" про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , підтверджує факт збільшення відповідачу кредитного ліміту до 38 000 грн. 26.05.2017, з поступовим зменшенням та знову таки збільшенням 29.06.2017 до 18000 грн.. Водночас не містить будь-яких даних щодо збільшення ліміту на суму більше 38 000 грн.. Станом на 19.07.2018 кредитний ліміт склав 0 грн.. (а.с. 12). Відповідач погашав кредит і загальна сума погашення за наданим кредитом склала за період з 01.06.2015 по 30.09.2019 88468 грн. 95 коп.. Банком станом на 16.09.2020 було нараховано заборгованість по кредитному договору в сумі 54946 грн. 47 коп., із них: 33817 грн. 53 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 12154 грн.40 коп. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 та 8974 грн. 54 коп. заборгованості по пені. Суд відмічає, що витрати кредитних коштів склали згідно розрахунку (гр.3) 81175 грн. 44 коп.. Водночас звертає увагу, що згідно розрахунку витрати дійсно здійснювалися і після 19.07.2018, коли кредитний ліміт становив 0, що узгоджується з поясненнями відповідача в частині не користування кредитними коштами близько з середини 2018 року. Вказані обставини підтверджуються копіями розрахунків по вказаному кредитному договору (а.с.7-11). Крім того, вказані розрахунки свідчать, що відсотки постійно нараховувалися (гр.10), в тому числі погашалися за рахунок кредиту (гр.4). Однак, поряд з цим, позивачем виведено, що відповідачем станом на 30.09.2019 погашено заборгованості за тілом кредиту 65739 грн. 93 коп.; за простроченим тілом кредиту 14245 грн. 88 коп. та за пенею 8674 грн. 54 коп. ( в той час, коли ліміт не перевищував 38 000 грн.), а за відсотками згідно підсумкових даних погашення не відбувалося (відображено 0). Причому виведено заборгованість знову ж таки за тілом кредиту в розмірі 26894 грн. 18 коп., за простроченим тілом кредиту в розмірі 6923 грн.35 коп., та за пенею в розмірі 8674 грн. 54 коп., а в графі «заборгованість за нарахованими відсотками» знову відображено (0). В розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29.08.2013 станом на 16.09.2020 в графах «нараховано відсотків, а саме гр. 11, 12, 13, 14 виведено (0)». Однак, до стягнення заявлено суму 12154 грн. 40 коп.. Відповідно вказані суперечності в розрахунках по нарахуванню відсотків свідчать, що при розрахунку його неправомірно включено до заборгованості у якості тіла та простроченого тіла кредиту (а.с.7-11). Виписка за договором №б/н станом на 22.09.2020 по рахунку [PERSON] також підтверджує, що за наданими відповідачеві кредитними картками регулярно здійснювалися валютні операції у межах суми кредитного ліміту - 38 000 грн., в тому числі і самостійне списання банком відсотків, за неодноразово підвищеними ставками, за користування кредитним лімітом, автоматичне погашення пені та стягнення страхового платежу за договором «Страхування кредитного ліміту» (а. с.55-65). При цьому, слід звернути увагу, що включно до 01.03.2020 у виписці відображено операції по картці № [NUMBER] , термін дії якої закінчився 07.2017 згідно ж довідки банку (а.с.13). Крім того, з вказаної виписки (а. с.55 зворот) вбачається, що банком 30.03.2018 відбулася відміна відсотків по кредитах військовослужбовців за період з 19.12.2016 по 02.09.2017. Відповідач підтвердив в судовому засіданні, що він дійсно проходив військову службу у вказаний період, про що повідомляв банк по телефону. В п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» законодавець закріпив, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 N 303/2014 "Про часткову мобілізацію", і по даний час. Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у справі N 205/1993/17-ц ( постанова від 25.04.2018), про що своїм листом від 13.07.2018 №60-1543/0/2-18 повідомив і на ім`я начальника Генштабу і Головнокомандувача ЗСУ. Таким чином, враховуючи, що відповідач є військовозобов`язаним; дія особливого періоду не занкінчилася, а тому нарахування відсотків та пені і за період з 05.09.2017 по 16.09.2020, тобто в особливий період, не грунтується на законі. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій (в тому числі дослідження належним чином розрахунку заборгованості у взаємозв`язку з умовами укладеного між сторонами кредитного договору у вигляді анкети-заяви) ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 по справі № 645/4384/17. Таким чином, аналізуючи та оцінюючи правовідносини, що склалися між сторонами; норми права, що їх регулюють; всі письмові докази в їх сукупності; зважаючи, що банком нараховувалися та самостійно списувалися відсотки та пеня за прострочку кредиту, хоча їх розмір та умови їх нарахування і стягнення сторонами не погоджувалися, як не погоджувалося і збільшення відсоткової ставки, та при розрахунку заборгованості по тілу та відсотках їх неправомірно включено до заборгованості у якості простроченого тіла кредиту; стягувався страховий платіж за договором «Страхування кредитного ліміту», який відповідачем не був укладений; враховуючи суму витрачених позивачем коштів - 81175 грн. 44 коп. (сума якої теж є недостовірною з огляду на наявність інформації про витрачання відповідачем кредитних коштів після 19.07.2018, коли кредитний ліміт становив 0, і що ним заперечується) та суму погашення ним боргу - 88468 грн. 95 коп., що перевищує на 7293 грн. 51 коп. суму витрачених коштів згідно наданого розрахунку, яку було зараховано в тому числі і на неправомірно нараховані відсотки та пеню, суперечності у виписці по рахунку по операціях за карткою строк дії якої закінчився, а також кінцеву суму кредитного ліміту, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2102 грн.00 коп. в дохід держави .

Outcome: dismissed