Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Промислового об"єднання "Укрпротез" про зміну формулювання звільнення, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 16 лютого 2000 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, з 10 січня 2001 року працювала на посаді інженера І категорії медичного відділу. Зазначила, що починаючи з серпня 2014 року відповідач почав порушувати строки виплати заробітної плати, встановлені законом, перестав виплачувати передбачені умовами трудового та колективного договору премії і доплати, а 11 вересня 2014 року письмово попередив позивача про звільнення 17 листопада 2014 року з займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією Промислового об'єднання «Укрпротез». Позивач вказала, що вона тричі зверталася до відповідача з заявами з проханням скоротити їй термін попередження про звільнення, звільнити із займаної посади спочатку за п. 1 ст. 40 КЗпП, потім за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, виплативши всі належні їй суми в день її звільнення, а також надати необхідні документи, однак відповідач у визначений в заявах строк її прохання не задовольнив. Позивачка зазначила, що 06 жовтня 2014 року наказом № 205-к її було звільнено з займаної посади за ст. 38 КЗпП України - за власним бажанням без зазначення причини звільнення, на яку позивачка посилалася у своїй заяві від 23 вересня 2014 року. Крім того, як зазначає позивачка, що у порушення вимог закону, у день звільнення відповідач належний розрахунок з нею не провів, вихідної допомоги не нарахував і не виплатив, лише 10 жовтня 2014 року перерахував на картковий рахунок в банку частину належних сум в розмірі 11 088 грн. 11 коп. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що формулювання звільнення відповідачем є таким, що не відповідає чинному законодавству, порушує її права та інтереси, позбавляє права на вихідну допомогу, визначеному законодавством про працю та враховуючи, що відповідач не виплатив всіх їй належних сум при звільненні, [PERSON] просила визнати таким, що не відповідає чинному законодавству формулювання в наказі Промислового об'єднання «Укпротез» від 06 жовтня 2014 року № 205-к у трудовій книжці про звільнення її з посади інженера І категорії медичного відділу за ст. 38 КЗпП України без зазначення причини звільнення, на яку вона посилалася в заяві, а саме: ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням працедавцем законодавства про працю, умов колективного договору. Просила звільнити її з Промислового об'єднання «Укрпротез», зазначивши: «Звільнений за власним бажанням з інженера І категорії медичного відділу згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з невиконанням працедавцем законодавства про працю, умов колективного договору», та внести до трудової книжки відповідний запис, стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі 13 865 грн. 04 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 10 343 грн. 76 коп. та витрати на правову допомогу у сумі 500 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини поважності неявки в судове засідання суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності представника відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка була прийнята на роботу до ПО «Укрпротез» з 16 лютого 2000 року, а з 10 січня 2001 року вона працювала на посаді інженера І категорії медичного відділу, що підтверджується записами трудової книжки (а.с. 5-7). 11 вересня 2014 року [PERSON] було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП 17 листопада 2014 року у зв'язку з ліквідацією ПО «Укрпротез» відповідно до наказу Міністерства соціальної політики України від 12.08.2014 року № 541 «Про ліквідацію ПО «Укрпротез» та відповідно до наказу ПО «Укрпротез» від 11.09.14 р. № 153 «Про ліквідацію ПО «Укпротез» та попередження працівників» (а.с. 8). 16 вересня 2014 року позивачка звернулася з заявою на ім'я члена комісії з ліквідації ПО «Укрпротез», у якій просила скоротити термін попередження і звільнити її з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з 17 вересня 2014 року (а.с. 9). Як вбачається із заяви від 18 вересня 2014 року, позивачка повторно звернулася із заявою на ім'я члена комісії з ліквідації ПО «Укрпротез», у якій просила виплатити всі належні їй суми в день звільнення, вказані у її заяві від 16 вересня 2014 р. вх. № 3715, а також просила надати необхідні їй документи (а.с. 10). 23 вересня 2014 року позивачка втретє звернулася з заявою до комісії з ліквідації ПО «Укрпротез», в якій зазначила, що у зв'язку з систематичним порушенням ПО «Укпротез» законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, просила звільнити її з займаної посади за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України 23.09.2014 року (а.с. 12) та виплатити всі належні суми в день звільнення та надати необхідні документи. Про направлення вказаної заяви свідчить опис поштового відправлення з відміткою поштового відділення від 23 вересня 2014 року (а.с. 13), квитанція про сплату за цінний лист від 23 вересня 2014 року (а.с. 14), зворотне поштове повідомлення, відповідно до даних якого вказану заяву ПО «Укпротез» було отримано 02 жовтня 2014 року (а.с. 15). 06 жовтня 2014 року позивачка також звернулася з заявою до комісії з ліквідації ПО «Укрпротез» про звільнення та виплату їй грошових сум (а.с. 16). Згідно наказу № 205-к від 06 жовтня 2014 року [PERSON] було звільнено з посади інженера І категорії медичного відділу ПО «Укрпротез» 06 жовтня 2014 року за власним бажання відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 17). Також в наказі зазначено про те, що відділ бухгалтерського обліку має нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за 30 календарних днів невикористаної відпустки. Згідно даних виписки по картковому рахунку позивача в АТ «Ощадбанк» 10 жовтня 2014 року на рахунок позивача було частково зараховано кошти, які відповідач повинен був їй виплатити у сумі 11 0 88 грн. 11 коп. (а.с. 70-72). Відповідно до даних довідки про середню заробітну плату (дохід) для розрахунку виплат на випадок безробіття, виданої ПО «Укрпротез» від 14.10.2014 року середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 240 грн. 48 коп. (а.с. 73-74). З матеріалів справи вбачається, що у ПО «Укрпротез» був укладений колективний договір на 2010-2012 роки, схвалений загальними зборами трудового колективу ПО «Укрпротез» від 24.06.10 року та зареєстрований Управлінням праці та соціального захисту наслення Подільської районної у м. Києві державної адміністрації за № 2394 від 14.12.10 р. (а.с. 18-69). У ч. 3 ст. 38 КЗпП України визначено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, у випадку звільнення працівника з роботи за власним бажанням з поважної причини у трудовій книжці робиться запис з зазначенням цієї причини. Тобто у випадку звільнення особи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію роботодавець вказує цю причину звільнення у трудовій книжці працівника. Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120 цс 12 у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Відповідно до п. 10, п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зазначив у наказі про звільнення, трудовій книжці позивача причину звільнення - за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Враховуючи те, що позивачем надані докази на підтвердження порушення підприємством вимог чинного законодавства в сфері оплати праці, зокрема, це вбачається з даних карткового рахунку позивача, зазначеного вище, суд приходить до висновку, що позивач мав підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору. Також судом враховується те, що позивачкою заяву про звільнення було подано декілька раз, проте відповідач звільнив позивачку лише за останньою від 06 жовтня 2014 року. Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. У зв'язку з наведеним, внесений до трудової книжки позивача запис про звільнення позивача за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, має бути змінений на запис про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Звільнення з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та внесення відповідного запису до трудової книжки надає позивачу право на отримання від відповідача вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, згідно якої при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем умов законодавства про працю, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз'яснень у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у порушенням вимог законодавста у день звільнення позивача належний розрахунок не провів, вихідної допомоги не нарахував та не виплатив. Крім того, про нараховані суми, належні позивачу при звільненні, перед виплатою зазначених сум письмово позивача не повідомив. Суд проводить розрахунок середньої заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Визначаючи розмір середньої заробітної плати суд керується даними про розмір заробітної плати [PERSON] за 2 повні місяці, які передували звільненню. Відповідно до довідки про заробітну плату позивача, в серпні 2014 року їй нараховано заробітну плату у розмірі 5 693 грн. 72 коп., а у вересні 2014 року - 3 549 грн. 92 коп. Позивач у позовній заяві вказав, що фактично за вказаний період ним було відпрацьовано 42 робочих днів. З урахуванням зазначеного, середньоденна заробітна плата складає 220,08 грн. (5 693 грн. 72 коп. + 3 549 грн. 92 коп.):42, де 42 - кількість відпрацьованих робочих днів в серпні та вересні 2014 року. Отже, середній заробіток для обчислення вихідної допомоги і нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 4 621 грн. 68 коп. З урахуванням зазначеного та враховуючи положення Колективного договору, де зазначено, що розмір вихідної допомоги, не може бути більшим ніж зазначено у ст. 44 КЗпП України вихідна допомога, що підлягає стягнення з відповідача на користь позивача складає 13 865 грн. 04 коп. відповідно до ст. 44 КЗпП України. Позивач також просив стягнути з відповідача затримку повного розрахунку при звільненні за період з 06 жовтня 2014 року. Суд приходить до висновку, що відповідач зобов'язаний виплатити позивачу її середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення у сумі 19 807 грн. 20 коп., що вираховується як: 220,08 грн. х 90, де 90 - кількість робочих днів = 19 807 грн. 20 коп. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Однак, ПП "Укрпротез" не скористалося своїм правом надати заперечення проти заявлених позовних вимог [PERSON] Крім того, позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. У ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, 13 жовтня 2014 року між [PERSON] та Адвокатським об'єднанням Адвокатська фірма «Сергій Козьяков та Партнери» був укладений договір про надання правової допомоги (а.с. 75-78). Відповідно до п. 3.2 договору, сторони погодили, що вартість послуг фірми наданих клієнту згідно п. 2.1.1 цього договору становить суму в розмірі 500 грн. 00 коп. У п. 2.1.1 договору визначено, що відповідно до цього договору фірма буде надавати клієнту такі послуги, як складання позовної заяви та пакету документів для подання до суду. Згідно даних платіжного доручення від 22 жовтня 2014 року, позивачка сплатила 500 грн. 00 коп.за правову допомогу (а.с. 80), що також підтверджується квитанцією від 22.10.14 року (а.с. 79). З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми за надання правової допомоги у розмірі 500 грн. 00 коп. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 336 грн. 72 коп. На підставі ст.ст. 38, 40, 44, 116, 117, 235 КЗпП України,

Outcome: approved