Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

У лютому 2015 року позивач КС «Полтава і Полтавці» звернувся до суду з позовом до [PERSON], про звернення стягнення на житловий будинок та земельну ділянку, та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: -в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 57 від 19 квітня 2011 року в розмірі 172258,45 грн: звернути стягнення на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в смт Решетилівка Решетилівського району Полтавської області, вул. Дзержинського, 11 та приватизовану земельну ділянку площею 0,0704 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5324255100:30:003:0220 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки б/н від 19 квітня 2011 року) Кредитною спілкою «Полтава і Полтавці» (36009, м. Полтава, вул. Визволення, 21, код ЄДРПОУ 33457978) з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення КС «Полтава і Полтавці» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. -виселити відповідача, [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: смт Решетилівка Решетилівського району Полтавської області, вул. Дзержинського, 11 зі зняттям з реєстраційного обліку у органі ДМС України (Державна міграційна служба у Решетилівському районі Полтавської області) до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку; -стягнути з відповідача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував в уточненій позовній заяві наступним. 19 квітня 2011 року між КС «Полтава і Полтавці» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 57, у відповідності до якого позивач прийняв на себе зобовязання надати боржнику кредит у сумі 35000,00 грн, строком на 28 місяців з 19 квітня 2011 року по 19 серпня 2013 року, а боржник взяв на себе зобовязання погасити кредит згідно графіку погашення кредиту, який є невідємною частиною договору з процентною ставкою за користування кредитом 0,16% щоденно на залишок основної суми кредиту. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач і відповідач 19 квітня 2011 року уклали договір іпотеки б/н, згідно з яким відповідач передав у іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в смт. Решетилівка Решетилівського району Полтавської області, вул. Дзержинського, 11 та приватизовану земельну ділянку площею 0,0704 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 5324255100:30:003:0220. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 137530,00 грн. Після укладення договору іпотеки від 18 квітня 2011 року укладеного між позивачем і відповідачем на забезпечення виконання взятих відповідачем зобовязань за кредитним договором № 57 від 19 квітня 2011 року, останній зареєстрував у вищевказаному будинку [PERSON], [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] У звязку з тим, що відповідач порушував графік погашення заборгованості та продовжував порушувати після звернення до суду з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач вважає що розмір його заборгованості становить 172258,45 грн, з яких 28610,65 грн залишок основної суми кредиту, 182691,36 грн відсотки; 16937,09 грн інфляційні витрати та за відрахуванням 55980,65 грн сплачених відповідачем відсотків. Зважаючи на наведене, позивач і звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні представники позивача КС «Полтава і Полтавці» [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON]В, та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач надав до суду письмові заперечення /т.1 а.с.34-35, а.с.179-180/, у яких посилався на те, що станом на 14 листопада 2014 року ним сплачено на користь позивача 55670,00 грн, а всього ним сплачено 60970,00 грн, вважає, що договором встановлено незаконні подвійні та потрійні відсотки, які за своєю суттю є пенею, умови договору вважає несправедливими, зокрема умову договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації понад 50% вартості продукту, тобто більше половини розміру отриманого ним кредиту. Крім того, посилався на неможливість його виселення без надання іншого житлового приміщення, посилаючись на правовий висновок ВСУ у справі № 6-39цс15. А також надав до суду заяви про застосування строку позовної давності /т.1 а.с.119-120, т. 2 а.с. 49-51/. Треті особи у судове засідання не зявились, хоча про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, що підтверджується розписками про отримання повістки та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення /т. 2 а.с.31-32, а.с.34-35/ Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлено, що 19 квітня 2011 року між сторонами було укладено кредитний договір № 57 від 19 квітня 2011 року, за яким КС «Полтава і полтавці» надало [PERSON] кредит для споживчих потреб у розмірі 35000,00 грн, який він зобовязався повернути та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 0,16 % щоденно на залишок основної суми кредиту. Строк користування кредитом встановлюється протягом 28 місяців з 19 квітня 2011 року по 19 серпня 2013 року /а.с.5-6/. Згідно п.9.1 при порушенні строків сплати основної суми кредиту та процентів, вказаних у графіку розрахунків (додаток№1 цього договору), більше ніж на три дні кредитор подвоює процентну ставку, вказану в п.1.1. до моменту повного погашення простроченої заборгованості. Якщо після закінчення місячного строку з дня подвоєння процентної ставки позичальник порушує строк сплати кредиту та/або процентів, то кредитор потроює процентну ставку, вказану у п. 1.1. до моменту повного погашення простроченої заборгованості. На виконання забезпечення вимог КС «Полтава і полтавці», що виникають із кредитного договору від 19 квітня 2011 року № 57 та усіх додаткових угод, що виникатимуть у майбутньому сторонами було укладено договір іпотеки від 19 квітня 2011 року, зареєстрований у реєстрі за № 984 /т. 1 а.с.7-8/. Згідно п.1.2. вказаного договору іпотеки, у забезпечення зобовязань за кредитним договором [PERSON] передав у іпотеку КС «Полтава і полтавці» житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться у смт. Решетилівка Решетилівського району Полтавської області, вул. Дзержинського, 11, загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 38,0 та приватизовану земельну ділянку, площею 0,0704 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5324255100:30:003:0220. Заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 137530,00 грн. /т.1 а.с.7/. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно САЕ №\~029818, виданого 03 грудня 2010 року Решетилівською селищною радою, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28268921 від 07 грудня 20109 року /т. 1 а.с.10/. Земельна ділянка площею 0,0704 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5324255100:30:003:0220 належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ\~№188534, виданого Решетилівською селищною радою 16 грудня 2009 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею /т. 1 а.с.9/. Відповідно до графіку розрахунків по договору № 57 від 19 квітня 2011 року, станом на 08 червня 2015 року заборгованість [PERSON] складається з наступного: -28610,65 грн залишок основної суми кредиту; -182691,36 грн загальна заборгованість по відсоткам, з яких відповідачем сплачено 55980,65 грн. Надані відповідачем квитанції /т.1 а.с.90-102/, підтверджують, що ним на рахунок позивача сплачено 61470,00 грн. Однак, як зазначає позивач у своїй уточненій позовній заяві /т.1 а.с.81/, відповідач здійснив часткову оплату відсотків за користування кредитом за період з 15 квітня 2011 року по 08 червня 2015 року в сумі 55980,65 грн, та основної суми кредиту 6389,35 грн. Таким чином, позивач визнає часткове погашення кредиту відповідачем на загальну суму 62370,00 грн. Позивач звертався до відповідача із листами-попередженнями від 31 січня 2014 року № 105, від 05 листопада 2014 року № 1653, від 17 листопада 2014 року № 1723, у яких повідомляв про наявну заборгованість та вимагав негайно погасити заборгованість за основною сумою кредиту та додаткового відсотку /а.с.11-13/. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статті 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх обєднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок обєднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про кредитні спілки» члени кредитної спілки мають право одержувати від кредитної спілки кредити та користуватися іншими послугами, які надаються членами кредитної спілки відповідно до її статуту. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 526, 530, 623, 624 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений у ньому строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані збитки. Судом встановлено, що [PERSON] порушив визначені статтею 526 ЦК України загальні умови виконання зобов'язання по кредитному договору № 57 від 19 квітня 2011 року, допустивши невиконання зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування коштами. Даний позов пред'явлено позивачем до суду 17 лютого 2015 року, як вже було вказано вище, за умовами кредитного договору кредитні кошти надано відповідачу на строк з 19 квітня 2011 року по 19 серпня 2011 року, згідно графіку розрахунків /а.с.5-6/, кредит підлягав поверненню щомісячними платежами. Положеннями частин 3, 4 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Суд зважає на те, що відповідачем заявлено заяви про застосування строку позовної давності /т.1 а.с.119-120, т. 2 а.с. 49-51/. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 ЦК України). За умовами кредитного договору № 57 від 19 квітня 2011 року сторони не домовлялись про збільшення позовної давності, відтак, слід виходити з того, що до правовідносин по поверненню кредиту застосовується встановлений законом (ст.257 ЦК України) загальний строк позовної давності у три роки, до правовідносин про стягнення пені та неустойки застосовується встановлений законом (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України) спеціальний строк позовної давності в один рік. Погашення кредиту підлягало здійсненню щомісячними платежами. Правові висновки Верховного Суду України судову практику орієнтують на те, що за зобов'язаннями зі щомісячними платежами перебіг строку позовної давності обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу (постанови Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року в справі №6-160цс14, 19 березня 2014 року в справі № 6-20цс14, 18 червня 2014 року №6-61цс14, від 03 червня 2015 року в справі №6-31цс15). Згідно графіку розрахунків по договору № 57 від 19 квітня 2011 року, вимоги щодо стягнення тіла кредиту у розмірі 28610,65\~грн. заявлені у межах трирічного строку позовної давності (з 17 лютого 2012 року по 17 лютого 2015 року). Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Таким чином, подвійний та потрійний розмір процентної ставки за своєю правовою природою є неустойкою. Судом встановлено, що неустойка нарахована позивачем у тому числі й поза межах строку позовної давності. Тому суд приходить до висновку, що стягненню за кредитним договором підлягає лише заборгованість у межах строку позовної давності. Отже, зважаючи на заяву про застосування строку позовної давності, строку дії кредитного договору з 19 квітня 2011 року по 19 серпня 2013 року, пред'явлення до суду позову 17 лютого 2015 року, погашення кредиту шляхом щомісячних платежів, заборгованість відповідача за кредитним договором у межах строку позовної давності становить: -28610,65 грн тіло кредиту; -50125,45 грн - неустойка (137,33 грн (потрійні відстотки)*365 днів). Згідно положенням ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, згідно якому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначеності умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Крім цього, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, відступити від положень цих актів і врегулювати свої відносини на власний розсуд, і не можуть відступити від положень цих актів, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень цих актів відносин між сторонами. Відповідач [PERSON] на момент укладення кредитного договору не заперечував свого вільного волевиявлення та своєї вільної згоди щодо всіх його умов. У той же час, розмір нарахованої неустойки, навіть у межах позовної давності, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Частина третя статті 551 ЦК України, з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України по справах № 6-100цс14. Отже, суд, враховуючи ту обставину, що кредит є споживчим, загальний розмір отриманого кредиту становить 35000,00 грн., а розмір заборгованості становить 28610,65\~грн., враховуючи, що відповідачем вже сплачено позивачу суму у розмірі 62370,00 грн. на погашення кредиту, вважає, що вимоги в частині стягнення неустойки підлягають частковому задоволенню у сумі 28610,65 грн., тобто суд вважає за необхідне зменшити її до розміру тіла кредиту. Згідно ч.2 статті 625 ЦК України, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом". Відповідно до п.17 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається не виконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК України. Інфляційні витрати позивача, які виникли за період з 01 вересня 2013 року по 30 квітня 2015 року, у зв'язку з невиконанням свого грошового зобов'язання відповідачем становлять 16937,09 грн. Таким чином, суд вважає, що загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 57 від 19 квітня 2011 року становить 74158,30 грн., яка складається з наступного: -28610,65 грн тіло кредиту; -28610,65 грн неустойка; -16937,09 грн. - інфляційні витрати. Відповідно до ч.6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких не передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору або рішення суду. У п. 1.4 вищезгаданого вказаного договору іпотеки сторони визначили, що вартість Предмета іпотеки складає 137530,00 грн. /а.с.7/. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Таким чином, враховуючи умови договору іпотеки та зважаючи на те, що спір про вартість предмету іпотеки між сторонами відсутній, судом встановлено, що вартість предмету іпотеки становить 137530,00 грн. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. У відповідності до ч.1 та ч.2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановлений законом порядку. На виконання вимог ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» позивач надіслав відповідачу як боржнику та іпотекодавцю відповідно, лист-попередження, у якій вимагав у позичальника погасити заборгованість за основною сумою кредиту та додаткового відсотку, у разі непогашення заборгованості до 17 грудня 2014 року повідомив про намір звернути стягнення на предмет іпотеки /т.1 а.с.13/. Згідно п. 41 Постанови Пленуму ВСС від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Таким чином, враховуючи, що сума заборгованості є значно меншою за вартість предмету іпотеки, а також те, що окрім відповідача у спірному будинку з моменту свого народження проживає і зареєстрована малолітня дитина, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а також, відповідно, у задоволенні вимог про виселення мешканців спірного будинку та зняття їх з реєстрації. При цьому суд також зауважує, що відповідно до ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно довідки Виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Полтавської області від 06 березня 2017 року № 02-34/1343 у спірному житловому будинку разом із відповідачем зареєстровані та проживають: його дружина [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] та онук [PERSON], [INFO] /т.1 а.с.150/. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм\~\~особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки,\~\~інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Оскільки судом встановлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, оскільки кредитний договір та договір іпотеки були укладені 19 квітня 2011 року, тоді як передана в іпотеку земельна ділянка належить відповідачу з 16 грудня 2009 року, а житловий будинок з 03 грудня 2010 року, тому мешканці спірного будинку у будь-якому випадку не підлягають виселенню із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-116цс13. З огляду на все вищезазначене, суд вважає за потрібне відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed