Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, що був зареєстрований, 09.08.2003р., у Мар'янівській сільській раді Новомосковського району Дніпропетровської області, за актом записом № 3, позовні вимоги обґрунтовуються тим, що подальше спільне проживання та збереження сім"ї неможливо. Позивач в судове засідання не з'явилась, попередньо надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просив її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився попередньо надавши до суду письмову заяву про розгляд справи без участі, проти позову не заперечував. Від третьої особи: Органу опіки і піклування в особі Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області до суду надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Розглянувши подані до суду заяви, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 09.08.2003р., у Мар'янівській сільській раді Новомосковського району Дніпропетровської області, за актом записом № 3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER]. Від вказаного шлюбу сторони мають спільних неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають разом з позивачкою та перебуваю на її утриманні.Спільне життя у подружжя не склалося, сімейно-шлюбні відносини припинені, з серпня 2014 року сторони проживають окремо. Майнового спору у сторін не виникає. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них , що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім?ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд вважає , що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та буде суперечити їх інтересам та інтересам дитини. Враховуючи, що сторони до примирення не прагнуть, збереження сім'ї є неможливим, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, шлюб підлягає розірванню, а місце проживання дітей підлягає визначенню з позивачкою яка їх самостійно виховує. На підставі викладеного та

Outcome: approved