Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Позивач звернулася в Дзержинський районний суд м. Харкова із позовною заявою до [PERSON] про стягнення суми. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Над квартирою позивача розташована квартира [ADDRESS] , яка належиьь відповідачці. 06.10.2018 року в квартирі позивача відбулося залиття з квартири [ADDRESS] за вказаною адресою , у подальшому і 08.10.2018 року відбулося залиття із вказаної квартири, про що 08.10.2018 року було складено акт про залиття, в якому зазначено, що залиття відбулося з вище розташованої квартири [ADDRESS] . Позивач неодноразово зверталася до мешканців квартири [ADDRESS] з проханням усунути причину залиття та відшкодування заподіяної шкоди. Однак звернення позивача залишено без відповідного реагування. Відповідно до розрахунку вартості ремонтно- відновлювальних робіт розмір матеріальної шкоди, що завдано внаслідок залиття квартири [NUMBER] становить 47074 гривень 30 копійок. Враховуючи зазначене, відповідачі повинні сплатити на користь позивача в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди зазначену суму, а також 10000 гривень моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу та оплату проведення звіту про оцінку витрат на проведення будівельно-технічного експертного дослідження в сумі 2700 гривень. 17 травня 2019 року на позовні вимоги надійшов відзив у якому у задоволенні позовних вимог просили відмовити, посилаючись на те, що надані акти про залиття квартири складено без дотримання типової форми, передбаченої Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, поданий експертний висновок не відповідає вимогам ч. 5 ст. 106 ЦПК України. Відповідачі ніякої шкоди майну позивача не завдавали, ніякого залиття з їхньої квартири не відбувалося. Не визнали також заявлений позивачем розмір судових витрат. 03 червня 2019 року позовні вимоги уточнені. 03 червня 2019 року надійшла відповідь на відзив, в якому зазначив про те, що заява про факт залиття мав місце. Подані акти повністю відповідають встановленим вимогам, у них зазначено дату затоплення, сліди та причини залиття. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Позивач просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, пославшись на неналежність доказів, покладених в обґрунтування позову. Вказав, що акти про залиття не відповідають вимогам Правил утримання будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держкомунгоспу № 76 від 17.05.2005 р. та листа Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 29.12.2009 р. № 12/20-11-19765, оскільки їх було складено у відсутність власників квартир, не зазначені причини залиття та обсяги необхідних робіт, які необхідно виконати для усунення пошкоджень. Відповідачів жодного разу не повідомляли про залиття квартири позивача і не запрошували для складання акту. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно оцінивши надані сторонами докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачеві відповідно до договору купівлі- продажу № 1617 від 07 листопада 2003 року належить квартира [ADDRESS] . Позивач зареєстрована та проживає у вказаній квартирі. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] - відповідачці у справі. З наданих позивачем Акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 08.10.2018 року, вбачається, що 08 жовтня 2018 року відбулося залиття квартири [ADDRESS] з вище розташованої квартири [ADDRESS] . Причина залиття теча врізки на трубопроводі гарячого водопостачання в кв. [ADDRESS] за вказаною адресою. Відповідно до акту від 08.10.2018 року в квартирі [ADDRESS] затоплено стіну коридору, степлю коридору, підлогу у коридорі, стелю у ванній кімнаті, підлогу у ванній кімнаті. Відповідно до звіту про оцінку розміру прямого збитку від 02 листопада 2018 року, матеріальна шкода, що завдана внаслідок залиття квартири [ADDRESS] за вказаною вище адресою становить 47074,30 гривень. (а. с. 17 - 48). Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди. У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Згідно з приписами ст. 1166 ЦК України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. У частині першій статті 81 ЦПК України закріплене загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Враховуючи встановлене вище, суд вважає доведеними факти залиття квартири [ADDRESS] та заподіяння власнику квартири збитків, які виразилися у пошкодженні стін та стелі та підлоги в коридорі, ванній. Разом з цим відповідачі не спростували належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляли та не надали інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є їх процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди. Натомість той факт, що причини залиття були усунуті мешканцями квартири [ADDRESS] самостійно без відключення водопостачання в усьому будинку, дає підстави вважати, що залиття сталося саме з вини мешканців квартири [ADDRESS] та пошкодження труб водопостачання мало місце на ділянці після лічильника, за яку несе відповідальність власник квартири. Посилання представника відповідача на те, що акт про залиття квартири не відповідає вимогам щодо його змісту та форми, отже не можуть бути належним доказом розміру завданої шкоди, суд не приймає до уваги виходячи з того, що сам по собі акт є одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані (Аналогічні висновки місяться в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №643/19078/15 та від 29 травня 2019 року у справі №645/2087/15). Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування заподіяної матеріальної шкоди підлягають задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Так, відповідачка [PERSON] не заперечувала, що залиття квартири [ADDRESS] мало місце з квартири [ADDRESS] , власницею якої вона є, однак заперечувала, що залиття мало місце з її вини, оскільки залиття сталося коли вона була відсутня за місцем проживання та з тих причин, що порушено ціліність стояку ( водогону), який вона не повинна обслуговувати. Зазначені заперечення відповідачки та її представника не можуть бути прийняті судом до уваги з тих підстав, що відповідно до правил ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт. Отже, обов`язок утримання в належному технічному стані санітарного обладнання квартири покладається на власника квартири, а відтак відповідати за наслідки залиття квартири позивачки у справі, що мало місце з квартири відповідачки розташованої поверхом вище з тих причин, що був обрив гнучкої металевої підводки холодного водопостачання має обов`язок власник квартири, котра не забезпечила належне утримання санітарно-технічного обладнання, що призвело до залиття квартири розташованої поверхом нижче, а саме відповдача . У відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Як зазначає п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. З огляду на це, позивач не довела наявності моральної шкоди, завданої їй відповідачем. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] повідомила, що вона і 06 і 08 жовтня 2018 року перебувала в квартирі [ADDRESS] , вона побачила затоплення та звернулась до мешканців квартири [ADDRESS] з метою усунення затоплення, ій в грубій формі відповідали, що не мають бажання вирішувати питання в позасудовому порядку, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду. Вона неодноразово викликала поліцію. Свідок [PERSON] повідомив, що він здійснював оцінку завданої шкоди в результаті затоплення, всі дані вивірені та відповідають чинному законодавству. Свідок [PERSON] повідомила, що 06 жовтня 2018 року вона перебувала у квартирі [ADDRESS] та до неї піднялась [ADDRESS] повідомила, що вони заполюють їх. У подальшому був запрошений майстер з метою усунення течі, при роботі майстра труба прорвалася та побігла вода. Свідок [PERSON] повідомив, що він у той день перебував на роботі, йому потелефонувала дружина та повідомила, що відбувається затоплення квартири, він приїхав та хотів по людські розібратися із ситуацією, проте сусіди відмовилися від вирішення конфлікту та звернулися до суду. Допитаний свідок [PERSON] повідомив, що він проводив ремонтні роботи, дійсно труба прорвала в момент коли він почав демонтувати старі труби, у цей час відвалився кран та почалася теча. Води було не багато, самостійно вода була прибрана Від допиту інших свідків сторона відповідача відмовилась. На підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стянути з відповідача суми сплати судового збору у розмірі 768, 40 ( сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок), витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4900 (чотири тисячі дев`ятсот гривень), витрати за складання звіту у розмірі 2700 ( дві тисячі сімсот гривень) та витрати на складання рецензії у розмірі 700 ( сімсот гривень). Вказані витрати підтверджені матеріалами справи, доведені.

Outcome: partial