Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних підприємству працівником, посилаючись на те, що внаслідок неналежного виконання своїх трудових обов'язків, недбайливого ставлення до майна позивача - ТОВ «Комплекс Агромарс», переданого відповідачу [PERSON] під індивідуальну матеріальну відповідальність за разовими документами - видатковими накладними, допущено нестачу та завдано позивачу збитків. Добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується, а тому підприємство змушено звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, а також надала пояснення аналогічні викладеними в позовній заяві. Відповідач в судовому засідані позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що при перевезенні м"ясопродукції підприємством не було враховано скидки на "стьок", а також при розрахунку з підприємства будь-яких притензій до нього не було. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч.2 ст.130 КЗпП України). Відповідно до ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Отже, обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності, зокрема, і повної матеріальної відповідальності згідно зі ст.134 КЗпП України, є встановлення вини особи, у взаємозв'язку із іншими умовами такої відповідальності, що передбачені ст.130 КЗпП України. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відповідно до п.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно зі ст.135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року №477/24. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Так, судом встановлено, що відповідно до наказу ТОВ «Комплекс Агромарс», «Про прийняття» №70 к-п від 17 березня 2006 року прийнято [PERSON] - відповідача по справі, водієм автотранспортного парку (автоколона №2), зі строком випробування три місяці, з оплатою праці згідно штатного розпису. Відповідно до Наказу №203 к-п-д від 24.09.2008 року [PERSON], було переведено водієм-експедитором автофургону та рефрижератора DAF TE 47 XS № AI 2658 АВ автоколони №1. 01.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №106-В про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, згідно умов якого, працівник, що займає посаду водія автоколони №2, який виконує роботу безпосередньо пов'язану з експлуатацією автомобіля, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввіреного йому підприємством автомобіля для використання у виробничих цілях та зобов'язується дбайливо ставиться до переданого йому в експлуатацію автомобіля і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпечення збереження ввіреного йому автомобіля. В свою чергу підприємство зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей. Крім того, 01.02.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність №106-Е, згідно умов якого, працівник, що займає посаду експедитора автоколони №3 і виконує роботу безпосередньо пов'язану з прийманням для доставки, доставки та передачі переданих йому матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей та зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або з іншою метою матеріальних цінностей підприємства і вживати заходів для попередження збитків, своєчасно повідомляти керівництво підприємства про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей, вести облік, складати й передавати у визначеному порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та рештки ввірених йому матеріальних цінностей, брати участь в інвентаризації ввірених йому матеріальних цінностей. Підприємство в свою чергу, зобов'язується створювати працівникові умови, необхідні для нормальної праці та забезпечення повного збереження ввірених йому матеріальних цінностей, знайомити працівника з чинним законодавством щодо матеріальної відповідальності працівників за збитки, нанесені підприємству, установі, організації, а також із чинними інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, обробки, продажу (збуту), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей. Згідно до п.4 договору №106-Е від 01.02.2014 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини. Наказом ТОВ «Комплекс Агромарс» філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» №361 КА/к-з від 11.04.2016 року [PERSON] звільнено за власним бажання з посади водія автофургону та рефрижиратора DAF FTXF 105/46OT E № [NUMBER] автоколони №2 відділу експлуатації транспорту автотранспортного парку, а також скасовано суміщення посади експедитора. Згідно Наказу № Н-14157 від 10 квітня 2016 року "Про відшкодування збитків" та довідки виданої ТОВ «Комплекс Агромарс» філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» №103 від 16.02.2017 року, станом на 10.04.2017 року перед філією «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» у [PERSON] по завданим збиткам існує заборгованість у розмірі 1977,50 гривень. Відповідно до інформації щодо кількості убутку м'ясопродукції перевезеної водієм [PERSON] за період з 10.04.2016 року по 29.04.2016 року, відповідно до наказу Міністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 року №339 «Норми природного убутку м'яса і м'ясопродукції при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах» становить 1385,07 грн. Виконуючи свої трудові обов'язки відповідач в квітні 2016 року здійснював приймання, доставку та передачу контрагентам різноманітної м'ясопродукції. Вказані товари відповідач перевозив на склади міст України, що підтверджується видатковими (товарно-транспортними) накладними, актами прийому-передачі продукції. При розгляді справи встановлено, що розмір заподіяної позивачу шкоди визначено за фактичними втратами на підставі даних видаткових (товарно-транспортних) накладних, накладних на переміщення, але під час передачі продукції контрагентам ТОВ «КомплексАгрооомарс», виявлялася її нестача, сам факт і розмір якої підтверджується складеними відповідно кожної недостачі Актами прийому-передачі, відповідно до яких кількість продукції що зазначена в них, не відповідає фактичній кількості продукції, згідно товарно-транспортних накладних. Всі Акти прийому-передачі м'ясопродукції разом з Видатковими (товарно-транспортними) накладними, Накладними на перемііщення, після доставки м'ясо продукції контрагентам ТОВ «Комплекс Агромарс», здаються вюдіями-експедиторами на склад м'ясопродукції, а потім до бухгалтерії товариства. Доводи відповідача про недотриманням Позивачем «Норм природного убутку м'ясопродуктів при міжміських перевезеннях в авторефрижераторах» (надалі - Норми), затверджених наказом Мііністерства торгівлі СРСР від 29.12.1984 р. № 339, були частково враховані та за результатами проведеного перерахунку загальний розмір збитків від недовозів м'ясопродукціі складав 1385,07 грн. По справі не встановлено обставин, що перешкоджали відповідачеві виконувати належним чином покладені на нього обов'язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці тощо. Також, згідно з положеннями п.4 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України). Отже, строк звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано положеннями КЗпП України. Спірні правовідносини у справі регулюються положеннями КЗпП України, ст.233 якого встановлено строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-216цс16 від 27 квітня 2016 року, яка відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Судом встановлено, що у період з 01.04.2016 року по 10.04.2016 року під час передачі відповідачем м`ясної продукції контрагентам були виявлені факти нестачі, про що позивачу було відомо, починаючи з 10.04.2016 року. З даним позовом про відшкодування шкоди ТОВ «Комплекс Агромарс» звернулося до суду - 10.04.2017 року. За таких обставини суд вважає позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку передбаченого ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, які не були спростовані сторонами, з урахуванням встановлених судами обставин, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved