Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство «Акцент Банк» звернулося до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що за умовами договору від 18 липня 2008 року, укладеного між Банком та [PERSON], останній отримав кредит у розмірі 8 685,23 грн. зі сплатою 12% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 17 липня 2010 року. У результаті порушення [PERSON] зобов'язань за кредитним договором станом на 26 березня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 98 377,21 грн., яку Банк просив стягнути з останнього. Справа судами розглядалась неодноразово. Останнім рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «Акцент Банк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ «Акцент Банк» посилається на невідповідність висновків суду наявним у справі доказам, суті правовідносин та заявлених банком вимог; судом не враховано, що виходячи з підстав повернення справи на новий розгляд згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.12.2015 року та попередніх судових висновків по справі, банк при новому розгляді на доведення належного виконання ним умов кредитно-заставного договору від 18.07.2008 року щодо перерахування та зарахування 6 960 грн. на поточний рахунок [NUMBER] коштів в сумі 6 690.00 грн. з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою №171 від 18.07.2008 року», у т.ч. ПДВ 1 160.00 грн. надав суду виписку з цього рахунку; зазначену і наявну у справі виписку суд не спростував, у якості доказу її не відхилив, тому банк вважає, що банком відповідно до вимог законодавства цей факт доведено і підтверджено належним доказом; окрім того, судом проігноровано,що контроль банком за несплатою позичальником авансового внеску, який став наслідком неотримання останнім товару у постачальника не входить в предмет і зміст кредитно-заставного договору, укладеного між банком та позичальником, не впливає на суть кредитних правовідносин та не звільняє останнього від повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним, інших передбачених договором платежів та відповідальності за неналежне виконання цих обов'язків. У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились. Про час і місце розгляду справи повідомлені повістками, про отримання яких свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Від представника ПАТ КБ «Приватбанк» надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» суд виходив з недоведеності представником позивача виконання з боку ЗАТ «Акцент-Банк» зобов'язання за кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON] Проте з таким висновком погодитися неможливо, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як вбачається з матеріалів справи 18 липня 2008 року між ЗАТ "Акцент-Банк" в особі молодшого менеджера [PERSON] і [PERSON] укладений кредитний договір, згідно якого [PERSON] отримав кредит в сумі 8685,23грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 липня 2010 року. З матеріалів справи також вбачається, що по даному договору платежі відповідачем не здійснювались; по справі також вбачається, що відповідачем оспорюється виконання банком обов'язку з надання кредитних коштів для придбання товару. Проте зазначена обставина не може бути доказом недоведеності виконання з боку ПАТ «Акцент-Банк» зобов'язання за кредитним договором, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2008 року саме в письмовій формі був укладений кредитний договір між Закритим акціонерним товариством "Акцент-Банк" та [PERSON], який складається з Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам. [PERSON] висловив згоду на укладення кредитного договору саме в такій формі, про що свідчить підпис на Заяві позичальника. [PERSON] не заперечувалось, що ним була підписана Заява. Але при цьому [PERSON] наполягав і наполягає на тому, що банк не виконав зазначені в заяві умови договору - не перерахував грошові кошти саме на той рахунок, який значиться в Заяві, а перераховані банком кошти отримали сторонні особи. Проте, як вбачається з наданого банком меморіального ордеру від 21 липня 2008 року отримувачем в ньому зазначений ПП [PERSON]; призначення платежу - згідно рахунку-фактури №171 від 18.07.2008 без ПДВ; поточний рахунок, а саме [NUMBER], який відповідає поточному рахунку, зазначеному у кредитному договорі від 18 липня 2008 року. Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18.06.2003 року №254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконання за день операцій. На доведення належного виконання банком умов кредитно-заставного договору від 18.07.2008 року щодо перерахування та зарахування 6 960 грн. на поточний рахунок [NUMBER] коштів у сумі 6 960 грн. з призначенням платежу «Перерахування коштів згідно з рахунком-фактурою №171 від 18.07.2008 р., у т.ч. ПДВ 1 160 грн.», що безпосередньо передбачено умовою кредитно-заставного договору від 18.07.2008 року, банком надана виписка з цього рахунку (а.с. 74, т.2). Отже, апеляційний суд вважає, що банком доведено належними та допустимими доказами перерахування грошових коштів згідно з умовами кредитного договору. Посилання [PERSON] на те, що ніякого товару в торгівельно-сервісному підприємстві він не отримував також не може бути підставою для висновку щодо невиконання банком умов кредитно-заставного договору через перерахування грошових коштів не на той рахунок, який зазначений в рахунку-фактурі №171 від 18.07.2008 року. Так, в рахунку-фактури №171 від 18.07.2008 року платником зазначений [PERSON], найменування товару - скутер; ціна товару зазначена 8700 грн., з яких аванс 1740.00, всього 6 960.00 - сума, яку перерахував банк. При цьому кредитним договором не передбачено перерахування суми авансу банком, а відповідачем [PERSON] не надано доказів сплати ним авансу в сумі 1740.00 грн. на рахунок ПП [PERSON] Тому доводи відповідача [PERSON] про те, що з вини банку він не отримав товар, є безпідставними. Доводи апеляційної скарги банку про те, що контроль банком за несплатою позичальником авансового внеску, який став наслідком неотримання останнім товару у постачальника не входить в предмет і зміст кредитно-заставного договору, укладеного між банком та позичальником, не впливає на суть кредитних правовідносин та не звільняє останнього від повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним, інших передбачених договором платежів та відповідальності за неналежне виконання цих обов'язків, є обґрунтованими. Посилання відповідача [PERSON] в запереченнях на апеляційну скаргу на те, що грошові кошти були отримані іншими особами також є безпідставними, оскільки Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 23 квітня 2014 року зазначив, що вони не були допитані судом як свідки, а тому їх пояснення не можуть бути належним доказом у цивільній справі, оскільки такі докази повинні перевірятися судом у порядку, передбаченому ЦПК України; окрім того, обставини щодо неотримання відповідачем ані коштів, ані товару за договором кредиту, встановлені постановою від 12 березня 2009 року про відмову у порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] та [PERSON], не можуть вважатися судом доведеними, оскільки у відповідності до положень ст. 61 ЦПК України така постанова не має преюдиціального значення. Після постанови зазначеної ухвали обставини не змінились. Посилання представника [PERSON] в запереченнях на апеляційну скаргу на те, що після підписання «Заяви позичальника» менеджер банку, який підписував угоду від імені банку - [PERSON], мав повідомити [PERSON], коли прийти за отриманням скутеру, також є безпідставним, оскільки таких умов кредитно-заставний договір не містить. У рішенні суд першої інстанції зазначає, що заяву позичальника №1311041200061845818 від імені позикодавця підписано молодшим менеджером [PERSON], який не мав на то повноважень, оскільки він на момент оформлення заяви у позивача не працював. Надана у підтвердження повноважень [PERSON] ксерокопія довіреності №728 від 14 липня 2008 року не є належним та допустимим доказом, оскільки оригінал її відсутній. До того ж стороною у заяві було ЗАТ «Акцент-Банк», а довіреність завірена печаткою ПАТ «Акцент-Банк», тоді як найменування юридичної особи на ПАТ «Акцент-Банк» було змінено тільки 29 вересня 2009 року. Проте, апеляційний суд вважає, що зазначена обставина не є підставою для висновку про недоведеність виконання з боку ЗАТ «Акцент-Банк» зобов'язання за кредитним договором з огляду на те, що кредитний договір у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а в своїх запереченнях на позов [PERSON] не заперечував, що підписував договір про надання кредиту на придбання скутера. Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у повному обсязі. Згідно доданого до позовної заявки розрахунку заборгованість за кредитним договором станом на 26 березня 2013 року складає 98 377 грн. 21 коп., з яких: 8 685.24 грн. - заборгованість за кредитом; 1061.64 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1771.74 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 81697.77 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 4660.82 грн. - штраф (процентна складова). Нарахування зазначених сум відповідає умовам кредитного договору, який складається із підписаної позичальником [PERSON].) Зави та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та відповідачем [PERSON] не спростований. З матеріалів справи вбачається, що 01 березня2016 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності. Щодо зазначеної заяви апеляційний суд зазначає наступне. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України по справі :-1824-цс15 від 24.02.2016 року відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі. З матеріалів справи вбачається, що згідно Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), доданих до позовної заяви, зміст яких підтверджений надісланими до апеляційного суду ПАТ «Акцент-Банк» наказом ЗАТ КБ «Акцент-Банк» від 01.06.2008 року про затвердження умов кредитування, яким затверджено Умови надання споживчого кредиту фізичним особам і доданими до наказу Умовами, зміст яких ідентичний змісту Умов, доданих позивачем до позовної заяви, нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п. 5.1, 5.2, 5.3 цих Умов, здійснюється протягом 3(трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання повинне бути виконане позичальником (п.5.4). Термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (п.5.5). З матеріалів справи, а саме Зави позичальника, вбачається, що кредит виданий на строк 24 місяці, тобто з 18.07.2008 року по 17.07.2010 року. Отже, сторонами встановлений строк виконання зобов'язання позичальником до 17.07.2010 року. З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що банком нарахована пеня станом на березень 2013 року, що відповідає Умовам надання кредиту. До суду з позовом ПАТ «Акцент-Банк» звернулось 24 квітня 2013 року, тобто в межах п'ятирічного строку позовної давності. Виходячи із зазначених норм матеріального права та встановлених обставин апеляційний суд вважає, що заява представника відповідача про застосування строку позовної давності є необґрунтованою, тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з позовом сплачений судовий збір в сумі 983.77 грн., а при подачі апеляційної скарги сплачений судовий збір в сумі 1082.15 грн., а всього 2065.92 грн., який відповідно до положень ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved