Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Згурівського районного суду Київської області із позовною заявою до Красненської сільської ради Згурівського району Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка до дня смерті була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] , будучи інвалідом ІІ групи довічно, непрацездатною, з 1994 року по день смерті [PERSON] , проживала разом з [PERSON] та перебувала на її утриманні. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за законом на все її майно, в тому числі на право на земельну частку (пай) 4,7 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж в натурі (на місцевості), в землі, що перебувала в колективній власності КСП « Красненське», з місцем розташування на території Красненської сільської ради, що належало [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0176653, що зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку за № 103 від 22.12.1997 року. Оригінал Сертифікату втрачений. Позивачка є єдиний спадкоємцем померлої за законом. [PERSON] була одинокою, родичів не мала, її чоловік [PERSON] помер [INFO] . Позивачка спадщину прийняла фактичними діями. Можливості оформити свої спадкові права в досудовому порядку позивачка немає, у зв"язку із відсутністю підтвердження належності до спадкоємців померлої, а також відсутністю правовстановлюючих документів на спадщину. Враховуючи вищевикладене, позивачка просить суд встановити, що вона перебувала на утриманні померлої [PERSON] не менше одного року до дня її смерті, та визнати за позивачкою в порядку спадкування право на земельну частку (пай) згідно сертифікату серії КВ № 0176653, а також покласти на неї судові витрати. Ухвалою суду від 09.09.2020 року відкрито провадження у справі та справу призначено до підготовчого засідання. Враховуючи рішення Згурівської селищної ради Броварського району Київської області від 01.12.2020 № 20-01-VІІІ «Про реорганізацію сільських рад шляхом приєднання Згурівської селищної ради», ухвалою суду від 13.01.2021 року залучено до участі у справі Згурівську селищну раду Броварського району Київської області, як правонаступника відповідача Красненської сільської ради. Даною ухвалою також до участі у справі залучено як третю особу без самостійних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 18.02.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив позов задовольнити. Враховуючи визнання позову відповідачем, просив суд прийняти рішення про задоволення позову. В судовому засіданні представник відповідача Згурівської селищної ради Мокронос В.І. позовні вимоги визнав повністю, зазначивши, що наслідки визнання позову відповідачу зрозумілі. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. Заяв чи клопотань, зокрема про відкладення судового засідання до суду не направила. В підготовчому судовому засіданні, а також у письмових поясненнях поданих до суду, проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що [PERSON] дійсно подарувала [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] . Проте [PERSON] ніколи не була утриманкою [PERSON] , навпаки [PERSON] сама потребувала утримання. Батько [PERSON] був братом [PERSON] та доглядав її до смерті. Від батька їй відомо, що [PERSON] склала заповіт на нього. Суд визнав можливим розглядати справу без участі третьої особи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін та її неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд ухвалює рішення про задоволення позову, враховуючи визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав. Оцінюючи добуті в ході судового розгляду докази, враховуючи визнання позову відповідачем, яке прийняте судом, як таке, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю. Обставини, викладені у позовній заяві підтверджуються показами свідків. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що із [PERSON] та позивачкою [PERSON] вона була знайома особисто та підтримувала добросусідські відносини. У 1994 році позивачка за домовленістю переїхала проживати до [PERSON] . Разом вони проживали до смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вели спільне господарство та мали спільний побут. Проживали вони за разом за рахунок пенсії та доплат [PERSON] . Кошти отримані від [PERSON] були основним джерелом доходів [PERSON] . Свідок [PERSON] надала суду покази, аналогічні показам свідка [PERSON] . Обставини, викладені в позові підтверджуються письмовими доказами. Дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами встановлено, що [PERSON] згідно сертифікату серії КВ № 0176653 належало право на земельну частку (пай) 4,7 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж в натурі (на місцевості), в землі, що перебувала в колективній власності КСП « Красненське», з місцем розташування на території Красненської сільської ради. Сертифікат зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку за № 103 від 22.12.1997 року. Земельній частці (паю) по схемі поділу відповідає невитребувана земельна ділянка № [NUMBER] (копія Сертифікату - а.с.39, довідка - а.с.40, схема розташування земельної ділянки - а.с.41, Витяг з Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) - а.с.42-43). Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Сертифікат був втрачений (оголошення - а.с.46-47). Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилась спадщина за законом, до складу якої входить і вказане вище право на земельну частку (пай). Позивачка належить до спадкоємців за законом як утриманець, тобто непрацездатна особа, що перебувала на утриманні померлої не менше одного року до її смерті (ЦК 1963 року ст. 531). Позивачка спадщину прийняла своїми фактичними діями, шляхом вступу у фактичне володіння та користування спадковим майном, а саме шляхом користування речами померлої (копія свідоцтва про смерть - а.с.37, довідка - а.с.20) 24.02.1999 року [PERSON] було складено заповіт, яким остання все своє майно заповіла [PERSON] . Спадкоємець за заповітом [PERSON] спадщину не приймала, з питання прийняття чи оформлення спадщини до нотаріальної контори не зверталась. З досліджених доказів, зокрема копії заповіту, ідентифікувати [PERSON] , з метою її залучення до участі у справі, не видалось можливим (інформаційна довідка із Спадкового реєстру - а.с.63, копія заповіту - а.с.80). Суд звертає увагу на те, що [PERSON] , як особа, яка не брала участь у справі, проте суд вирішив питання про її спадкові права та обов`язки, матиме право на апеляційне оскарження рішення суду. Чоловік [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] . Інші спадкоємці відсутні. Спадкова справа до майна померлої не заводилась (копія свідоцтва про смерть - а.с.45, повідомлення - а.с.38, інформаційні довідки із Спадкового реєстру - а.с.62-63). Також [PERSON] був складений заповіт від 17.07.1991 року, яким [PERSON] належний їй житловий будинок по [ADDRESS] . Проте пізніше вказаний будинок [PERSON] подарувала позивачці за договором дарування від 03.04.1996 року, чим заповіт від 17.07.1991 року було скасовано (копія договору дарування - а.с.16-19, копія заповіту - а.с.96). Інших заповітів [PERSON] , зокрема на [PERSON] , не складала (інформаційна довідка із Спадкового реєстру - а.с.63). Третьою особою [PERSON] жодних доказів на підтвердження родинних зв`язків між [PERSON] та [PERSON] надано не було. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ). На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] чинним був ЦК УРСР 1963 року, тому саме норми зазначеного Кодексу підлягають до застосування до даних спадкових правовідносин, зокрема в частині визначення порядку прийняття спадщини та визначення належності до спадкоємців. В силу ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України передбачено, що даний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 8 відносини спадкування регулюються правилами ЦК України якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР 1963 року, до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивачці було відмовлено державним нотаріусом Згурівської державної нотаріальної контори Саркісян Л.М. у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), у зв"язку з ненаданням правовстановлюючого документу на право на земельну частку (пай) - Сертифікату (нотаріальна відмова - а.с.48). Через відсутність оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), а також відсутністю доказів своєї належності до спадкоємців, позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права у нотаріуса. Згідно положення п. 1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. В пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року N 7 передбачено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Пунктом 3.5 Листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. З огляду на викладене вище, суд вважає, що позивачкою обрано належний спосіб захисту своїх спадкових прав шляхом звернення до суду з вимогою про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Також підставою для відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) у зв"язку із ненаданням доказів належності до спадкоємців померлої [PERSON] (копія нотаріальної відмови - а.с.48). В частині встановлення факту перебування позивачки на утриманні померлої [PERSON] , суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] перебувала на утриманні [PERSON] не менше одного року до дня її смерті [INFO] . В цей період вони проживали разом, позивачка була непрацездатною, як інвалід ІІ групи, кошти, які надавала їй [PERSON] були основним джерелом засобів існування позивачки, що підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , а також письмовими доказами: копією трудової книжки [PERSON] (а.с.11-14), копією пенсійного посвідчення (а.с.15), актом обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї (а.с.21), копіями записів погосподарської книги (а.с.22) Суд вважає за необхідне встановити, що позивачка [PERSON] перебувала на утриманні [PERSON] не менше одного року до дня її смерті [INFO] . Зазначений факт доводить належність позивачки до спадкоємців померлої [PERSON] . Суд визнає за позивачкою [PERSON] , як спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право на земельну частку (пай) розміром 4,7 в умовних кадастрових гектарах, яке належало [PERSON] згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0176653. Враховуючи клопотання позивачки, суд вважає за можливе не застосовувати ст. 141 ЦПК України та судові витрати покласти на позивачку.

Outcome: approved