Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

У липні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду із позовом у якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.03.2012 року в сумі 13 213,22 грн. та судові витрати. Вимоги мотивує тим, що 06.03.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н., відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Банк свої зобов'язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав в повному обсязі. Проте [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 31.05.2017 року становить 13 213,22 грн. та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2340,06 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 7477,87 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2289,90 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг, що складаються із штрафу у фіксованій частині у розмірі 500,00 грн. та штрафу у процентній складовій у розмірі 605,39 грн. Представник позивача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просить у разі неявки відповідача провести розгляд справи у відсутності представника банку, вказав, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у задоволені позову та застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, 06.03.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 2500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір між сторонами укладений шляхом підписання відповідачем заяви позичальника, додатками до якої є Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Умови і правила надання банківських послуг (надалі по тексту - кредитний договір, а.с.7-30). За нормою ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умовами кредитного договору визначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та клієнт дає право банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», при порушенні позичальником строків платежів по будь якому з грошових зобов'язань позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31.05.2017 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 13 213,22 грн., яка складається з: 2 340,06 грн. - заборгованість за кредитом; 7 477,87 грн. - заборгованість за процентами, 2289,90 - нарахована комісія і пеня та штрафів в сумі 4954,54 грн., що складається з 500,00грн. - фіксована частина та 605,39 грн. - процентна складова (а.с. 3-4). Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України за порушення зобов'язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов'язань боржник повинен сплатити кредитору борг, неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачені умовами договору. Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано розрахунок заборгованості у якому наявна графа «сума комісії та пені», яка нарахована за період з 01.06.2012 року по 31.05.2017 року на загальну суму 2 289,90 грн. При цьому підстави такого нарахування у позові не наведено, не зазначено також складові вказаної суми заявленої до стягнення, не надано виписки по рахунку, що позбавляє суд можливості перевірити правильність здійсненого позивачем розрахунку боргу у цій частині вимог, що в свою чергу вказує на недоведеність позивачем належними доказами розміру існуючої заборгованості. Тому у частині вимог про стягнення пені та комісії у сумі 2289,90 грн. слід відмовити, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору ( ч.1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Стороною відповідача не надано суду доказів виконання зобов'язання по поверненню тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та штрафу. Однак, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що за порушення позичальником строків виконання зобов'язання за кредитним договором банком нараховано 1105,39 грн. штрафів, які згідно позовної заяви, складаються з: 500,00грн. - фіксована частина, 605,39 грн. - процентна складова. Оцінивши зазначене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення штрафу в розмірі 1105,39 грн. суперечать вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, оскільки банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання. Тому вимоги позову є частково обґрунтованими, за виключенням також стягнення штрафу в розмірі 1105,39 грн. При цьому суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Кредитний договір між сторонами був укладений 06.03.2012 року, згідно його умов, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що вперше позичальником допущено прострочення сплати платежу по тілу кредиту у квітні 2012 року. Тобто, неналежне виконання позичальником взятих на себе за договором кредиту обов"язків вперше мало місце у квітні 2012 року. Позивач звернувся з даним позовом до суд лише 31.07.2017 р. Відповідач подав до суду заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності за вимогами позову. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.06.2014р. у справі № 6-61цс14, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України. Зважаючи на викладене, суд убачає передбачені законом підстави для застосування в межах даного спору позовної давності у зв'язку зі спливом її строку, оскільки позичальником допущено порушення виконання умов договороу по сплаті чергового платежу по тілу кредиту у квітні 2012 року, а з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся до суду лише у липні 2017 року, тобто, з пропуском встанволеного законом строку позовної давності. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом строків позовної давності. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed