Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

У липні 2012 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «ТД «Золотий урожай» про визнання незаконними наказів, визнання факту порушення трудових прав, зобов'язання поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, в якому зазначила, що 20 вересня 2011 року вона за переводом працевлаштувалася до відповідача на посаду диспетчера. 18 червня 2012 року відповідачем видано наказ №345-12 про скорочення штату працівників, змін до штатного розпису та виведення із штатного розпису посади диспетчера. 19 червня 2012 року її було офіційно попереджено про очікуване звільнення, яке згідно зі змістом наказу № 345-12 від 18.06.2012 року мало відбутися з 22.08.2012 року. 20 червня 2012 року відповідач видав наказ № 350-12-к «Про звільнення з роботи», за змістом якого звільнив позивачку із займаної посади, з посиланням лише на її особисту заяву про звільнення у зв'язку зі скороченням штату. При оформленні трудової книжки зроблено запис про її звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає наказ № 345-12 від 18.06.2012 року «Про скорочення штатів» незаконним, оскільки з нього не вбачається визначеного законом порядку проведення змін в організації виробництва та праці, а також підтвердження такої обставини як ухвалення рішення про зміни в організації виробництва та праці відповідним компетентним та повноважним органом ТОВ «ТД «Золотий урожай». Подана нею заява про її звільнення з посади у зв'язку із скороченням чисельності та штатів не передбачена діючим законодавством, оскільки сама по собі процедура скорочення штату є розірванням трудових відносин з ініціативи роботодавця, а не працівника. Будь-яка інша робота їй запропонована не була, відомості до Центру зайнятості про її працевлаштування направлені не були, що є порушенням передбачених Законом гарантій при звільненні з підстав скорочення штату працівників. Просить визнати незаконним наказ №345-12 від 12.06.2012 року про скорочення штату, визнати факт порушення вимог ст.. ст.. 40,42.49-2 КЗпП України, визнати незаконним наказ №350-12 від 20.06. 2012 про її звільнення , поновити на роботі , стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Заочним рішенням Київського районного суду м. Донецька від 24 липня 2013 року позов [PERSON] задоволено. Накази № 345-112 від 18.06.2012 р. «Про скорочення штатів», № 350-12 к від 20.06.2012 р. «Про звільнення з роботи» скасовано. Поновлено [PERSON] на посаді диспетчера ТОВ «Торговий дім «Золотий урожай». Стягнуто з ТОВ «Торговий дім «Золотий урожай» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15 696, 66 грн, моральну шкоду в сумі 1000,00 грн. Вирішено питання щодо судового збору. Ухвалою Київського районного суду м.Донецька від 23 жовтня 2013 заяву ТОВ «Торговий дім «Золотий урожай» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Додатковим рішенням Київського районного суду м.Донецька від 13 січня 2014 року визнано наказ №345-12 від 12.06.2012 року «Про скорочення штатів» та наказ №350-12к від 20.06.2012 року «про звільнення з роботи» незаконними. Визнано факт порушення ТОВ «Торговий дім Золотий урожай» вимог ст.ст.40,42,49-2 КЗпП України. В апеляційній скарзі позивачка [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], просить рішення суду в частині стягнення розміру заробітку за час вимушеного прогулу змінити, стягнути втрачений заробіток замість 15696,65 грн , 43345,80 грн. В обґрунтування скарги посилається на те, що суд невірно визначив розмір втраченого заробітку позивачці, оскільки за період з 20.06.2012 року по день винесення судом рішення, а саме 24.07.2013 рік кількість робочих днів буде складати 290 . Середній заробіток за 2 повних місяці роботи 146,02 грн. В апеляційній скарзі ТОВ «Торговий дім Золотий урожай» просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи. Скорочення штату працівників та звільнення позивачки проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, на підстави заяви [PERSON] Крім того при стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не було враховано виплату позивачці вихідної допомоги при звільнені та крім того не витребувана судом інформація щодо отримання [PERSON] за період вимушеного прогулу інших виплат, а саме допомоги по безробіттю та інше. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги у повному обсязі, апеляційну скаргу відповідача просили відхилити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, проти апеляційної скарги позивачки заперечував. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали цивільної справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Однак таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення або зміни рішення у разі порушення або неправильного застосування норм матеріального або процесуального права. Встановлено, що 20 вересня 2011 року позивачку було прийнято з ВАТ «Донецький хлібокомбінат» по переводу до ТОВ «ТД «Золотий урожай» диспетчером згідно наказу №499-11-к від 20.09.2011 року, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивачки . 18 червня 2012 року ТОВ «ТД «Золотий урожай» було видано наказ № 345-12 «Про скорочення штату», відповідно до змісту якого відповідач повідомляв про внесення змін до штатного розпису та виведення зі штатного розпису підрозділу - складу готової продукції хлібозаводу № 1 Донецького виробничого майданчика від 22.08.2012 року; затверджував перелік вивільнюваних з 22.08.2012 року зі штатного розпису посад і професій в зв'язку із скороченням штату згідно з додатком № 1 до наказу № 345-12 від 18.06.2012 року , до яких віднесено посаду диспетчера; затверджував з 22.08.2012 року штатний розпис в новій редакції, з урахуванням виключених зі штатного розпису посад і професій в зв'язку із скороченням штату; наказував повідомити працівників, посади яких підлягають до скорочення, не менш, ніж за 2 місяці до очікуваного звільнення . 19 червня 2012 року, відповідачем було офіційно попереджено позивачку під розписку про те, що наказом № 345-12 від 18.06.2012 року виключена посада диспетчера(а.с. 191). 20 червня 2012 року ТОВ «ТД «Золотий урожай» видано наказ № 350-12-к пункт 4 про звільнення [PERSON]. з посади диспетчера по скороченню чисельності до спливу двох місячного строку згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та виплатою компенсації за невикористану відпустку . Підставою зазначено особисту заяву позивача (а.с. 192). ТОВ «ТД «Золотий урожай» не має заборгованості по заробітній платі перед позивачкою. Із інформації ТОВ «ТД «Золотий урожай» видано, що на підприємстві відсутня первинна профспілкова організація, і заробітної плати [PERSON] будь яких відрахувань на користь профспілкових організацій не робилося. За змістом ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом. При цьому таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Отже, з наведеної норми закону не випливає, що підставою для поновлення на роботі може бути лише недотримання строку попередження працівника про звільнення, якщо роботодавець дотримав усі інші правила звільнення працівника, передбачені трудовим законодавством. Установивши, що зміни в організації виробництва та праці ТОВ «ТД «Золотий урожай» відбулись відповідно до штатного розпису від 22 серпня 2012 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення [PERSON] 20 червня 2012 року відбулося у порушення п. 1 ст. 40 , ст.49-2 КЗпП України,. Оскільки остання особисто подала заяву про звільнення без відпрацювання двох місяців, у цьому випадку розірвання трудового договору мало відбутися за ініціативою працівника. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 19 постанови „ Про практику розгляду судами трудових спорів " № 9 від 06 листопада 1992 року, в усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Відповідно до вимог ч.2 ст.49-2 КзПП України одночасно з попередженням про звільнення у зв»язку із скороченням власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, установі організації. Позивач в судовому засіданні пояснював , що будь-яка інша посада при звільненні йому взагалі не пропонувалась. В порушення вказаної норми закону, відповідач доказів того що ним пропонувалась інші вакантні посади, позивачу не надано. Докази того, що позивача було повідомлено на час звільнення позивача щодо відсутності вакантних посад в матеріалах справи відсутні. В попередженні про звільнення від 19.06.2012 року містяться тільки інформації щодо відсутності для позивача підходящої для нього роботи. ( а.с.191). Встановлено, ТОВ «Торговий дім «Золотий урожай», крім Донецького виробничого майданчика , має ще шість виробничих майданчиків, які розташовані в межах області : в м. Мариуполі, м., Селидово, м. Костянтинівка, м. Шахтарську, м. Харцизьку, м. Горлівка. Вакантні посади на вказаних виробничих майданчиках також не були запропоновані позивачу для переведення . Доказів щодо відсутності вакантних посад відповідачем не надано суду. Крім того як вбачається із штатного розпису станом на 21.06.2012 року в склад готової продукції хлібозаводу №1 Донецької виробничої площадки відповідно до наказу від 18.06.2012 року не виведено із штатного розпису. Склад готової продукції хлібозаводу №1 передбачено 1 одиниця бухгалтера-касира та 4 одиниці вантажників. Однак в порушення вимог ст.49-2 КзПП України доказів щодо відсутності у позивача переважного права на залишенні на роботі не надано. З пояснень позивача переважне право позивача на залишення на роботі відповідачем не перевірялось. Таким чином, відповідач в порушення вимог ст..49-2 КзПП України не дотримався порядку, встановленого для вивільнення працівників, у зв'язку з чим апеляційний суд вважає правильним висновки суду першої інстанції про порушення прав позивача при звільненні у зв»язку із скороченням штату, поновлення на роботі із стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм і зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають врахуванню, і які не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Відповідно до п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачено, що при присуджені оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Із довідки, наданої ТОВ «ТД «Золотий урожай» , вбачається, заробітна плата нараховувалась позивачці згідно кількості відпрацьованих годин у розрахунковому періоді. В квітні 2012 року відпрацьовано 180 годин, заробітна плата 3168 грн; у травні відпрацьовано 180 годин, заробітна плата 3574 грн., всього 360 годин із нарахуванням заробітної плати 6742,80 грн, погодинна оплата 18,73 грн / 6742,80:360/. / а.с.201, 219,). Вказана довідка надана відповідачем, розрахунок позивачкою не оспорюється. Позивачці належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.06.2012 року по 24.липня 2013 року, що за весь період без утримання прибуткового податку та інших обов»язкових платежів складає 11273,29 грн. , виходячи з наступного. При визначенні тривалості робочого часу суд керується листом Міністерства праці та соціальної політики України від 23.08.2011 р. №8515014-1113 , в якому визначені норми тривалості робочого часу на 2012 р. : червень 56х18,73=1048,88 грн, липень 176х18,18,73=3296,48 грн, серпень 175х18.73=3277,75 рн, вересень 160 х18.73= 2996,80 грн, жовтень 184х18,73 =3446,32 грн, листопад 176х18.73=3296,48 грн, грудень 167х18,73=3127,91 грн. ; та листом Міністерства праці та соціальної політики України №9050014-1213 від 21.08.2012 року, в якому визначені норми тривалості робочого часу на 2013 рік : січень 168 х18.73= 3146,64 грн, лютий 160х18,73=2996,80 грн, березень 159х18.73=2978,07 грн, квітень 175х18,73= 3277,75 грн, травень 151х18,73 =2828,23 грн, червень 143х18.73=2678,39 грн., липень 120х18,73=2247,60 грн.,а всього 40644,10 грн. 40644,10 грн - 26097,78 грн(виплата допомоги по безробіттю а.с.225) -3273,03 грн.( виплата вихідної допомоги а.с.202)=11273,29 грн. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих за»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду позивачу спрчинено порушенням її трудових прав, а саме незаконним звільненням, тому з урахуванням встановлених обставин, принципу розумності та справедливості, апеляційний суд вважає достатнім стягнути на користь позивача з відповідача у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Що стосується позовної вимоги про визнання незаконним наказу №345-12 від 18.06.2012 року то у задоволені її слід відмовити, оскільки згідно статуту ТОВ «Торговий Дім «Золотий Урожай», затвердженого 19 квітня 2011 року, засноване двома юридичними особа, є об'єктом колективної власності . Відповідно до пункту 3 статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Пунктом 9.18 Статуту підприємства закріплено право директора затверджувати організаційно-управлінську структуру та штатний розпис. Зважаючи на викладене, суд судом першої інстанції помилково дійшов до висновку про визнання його незаконним, оскільки такий висновок не відповідає дійсним обставинам справи, крім того суперечить принципу здійснення ефективності підприємницької діяльності. Розглядаючи апеляційну скаргу, суд дійшов висновку про порушення ст.. 49-2 КЗпП України, про що зазначено в мотивувальній частині і є підставою для захисту порушеного права шляхом поновлення на роботі, але встановлення такого факту судовим рішенням не передбачено ст.16 ЦК України. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову за вказаних вище підстав. З відповідача слід стягнути судовий збір в прибуток держави в порядку ст. 88 ч. 2 ЦПК України, так як позивачка під час подання позову до суду був звільнений від їх сплати.

Outcome: partial