Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач свої вимоги мотивує тим, що з 31.08.2010 року він працює на посаді начальника регіонального відділення ФДМ України по Сумській області. 10 липня 2014 року на адресу в.о. голови ФДМ України [PERSON] від імені голови профспілкової організації РВ ФДМУ по Сумській області [PERSON] було надано листа та додана інформація, яка була підписана головою профспілки [PERSON] та головою ревізійної комісії профспілки [PERSON], щодо його діяльності на посаді начальника РВ ФДМУ по Сумській області на 7 аркушах наклепницького змісту. У вказаному листі та інформації було, зокрема, зазначено: «[PERSON] зарекомендував себе нікчемним фахівцем та організатором, людиною, яка задля власної наживи нехтує нормами моралі та законодавства. Під час роботи ним неодноразово порушувались вимоги законів України «Про державну службу, «Про засади запобігання і протидії корупції», Загальних правил поведінки державного службовця, а також, чинного законодавства з приватизації, оренди державного майна тощо.» «[PERSON] до цього часу почуває себе недоторканою особою і продовжує творити беззаконня» За його особистим переконанням, в регіональному відділенні «работает одно быдло» [PERSON] не гребував ніякими методами - від реформування відділів до прямих погроз та примусу до звільнення. Це, в свою чергу, призвело до численних порушень під час прийняття працівників на роботу до регіонального відділення. З огляду на «всілякі ризики» , вартість отримання посад, за інформацією самих новоприйнятих, складала 800-1000 доларів США. [PERSON] розпочав наступ на людські [PERSON] у грудні 2011 року зобовязав працівників здати на «потреби» регіонального відділення близько 10000 грн. [PERSON] запровадив нову схему обдирання людей матеріальна допомога працівникам. Скільки людських коштів було покладено до сейфу можна лише здогадуватися. Тобто, майже щомісяця, до кишені кожного працівника регіонального відділення [PERSON] занурює свою руку і люди сплачують із своєї мізерної зарплати кошти для забезпечення своєї ж роботи в регіональному відділення. В подальшому кошти, виплачені працівникам регіонального відділення , як премія за 3 квартал - це більше ніж 47 тисяч гривен, на вимогу [PERSON], були повернені йому. Після отримання завищених премій працівники, які їх отримали , за вказівкою [PERSON] П, вимушені були частково а бо повністю повертати кошти на всі ті ж «потреби регіонального відділення». Слід зазначити, що викупались обєкти не тільки у держави а й у самого [PERSON]. Кожен покупець для здійснення приватизації був вимушений сплатити повені кошти особисто «головному приватизатору» Все викладене є лише невеликою частиною недолугого керівництва [PERSON], направленого тільки на поповнення свого статку "за рахунок мізерної зарплати людей та бюджетних коштів.». Наведені факти, викладені в супровідному листі та Інформації не відповідають дійсності. Вважає, що інформація , яку поширили працівника відповідача не відповідає дійсності та є недостовірною, оскільки не підтверджена жодним доказом, при цьому інформація є такою, що принижує ділову репутацію і є доведеною до широкого кола осіб. Просить визнати недостовірною інформацію та такою , що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], яка поширена [PERSON], [PERSON] Зобовязати відповідача не пізніше наступного дня після набрання рішенням законної сили спростувати зазначену інформацію шляхом направлення до ФДМ України листа наступного змісту: « відомості, викладені у листі № 6 від 10.07.2014 р. та інформації, доданої до листа стосовно начальника РВ ФДМУ по Сумській області [PERSON] за. підписом голови профспілкової організації та голови ревізійної комісії щодо порушення [PERSON] законів , службових зловживань, зневажливого ставлення до підлеглих, фінансових та інших порушень під час керівництва РВ - не відповідають дійсності та є наклепом.» В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Також пояснив, що позивач є державним службовцем та працює в державному органі. Представник відповідача позов заперечив через його безпідставність та необґрунтованість. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши фактичні обставини справи в межах заявлених позовних вимог та перевіривши їх доказами наданими сторонами, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. З пояснень сторін встановлено, що позивач є державним службовцем та керівником субєкта владних повноважень Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області. [PERSON] є головою профспілкової організації РВ ФДМУ по Сумській області, а [PERSON] головою ревізійної комісії вказаної профспілкової організації. Вказані обставини зазначені та визнані сторонами та доказуванню не підлягають. 10 липня 2014 року на адресу в.о. голови ФДМ України [PERSON] за підписом голови профспілкової організації РВ ФДМУ по Сумській області [PERSON] було надано звернення з проханням вжити заходи щодо перевірки діяльності [PERSON] в державному органі приватизації, а також розглянути питання щодо доцільності перебування [PERSON] на посаді начальника регіонального відділення ФДМУ по Сумській області та притягнення його до відповідальності. До вказаного звернення була додана «Інформація щодо діяльності [PERSON] на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області» за підписами голови профспілкової організації РВ ФДМУ по Сумській області [PERSON] та голови ревізійної комісії цієї профспілкової організації [PERSON] В судовому засіданні представник відповідача, якій є також представником [PERSON] та [PERSON] підтвердив, що вказана інформація була дійсно направлена вказаними особами. Також слід зазначити, що з аналізу спірного звернення (а.с.. 10) вбачається, що воно надане профспілковою організацією на реалізацію своїх повноважень визначених ст. 33 Закону України «Про професійні спілки,їх права та гарантії діяльності», п. 9 ч. 1 ст. 257 КЗпП України. Будь-яких доказів на підтвердження його належної перевірки органом, якому воно було адресоване, суду не надано. Позивач вважає, що ряд негативних висловів, викладених працівниками відповідача від імені профспілкового комітету у зверненні за підписом голови профспілкової організації та доданої до нього Інформації є недостовірними та такими, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача, однак з такою позицією позивача погодитися неможливо. Так, згідно ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Так, в рішення Європейського суду з прав людини від 29.03.2005 року у справі «Українська Прес-група проти України» зазначено «У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненою і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.» Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Відповідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У звязку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Відповідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Окрім того, при вирішенні цієї справи про захист честі і гідності за участю високопосадовця органу державної влади, яким є позивач по справі як керівник регіонального відділення ФДМУ по Сумській області, суд враховує й положення п.3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 року № 8 пр/2003 згідно з яким межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. За положеннями Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя: публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Посилання позивача на положення ч. 3 ст. 277 ЦК України в обґрунтування того, що відповідач має довести достовірність поширеної негативної інформації, не може бути взята до уваги, оскільки ч. 3 ст. 277 ЦК України виключена на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014. Враховуючи наведені вище обставини та норми права, публічність посади позивача, обставини поширення негативної інформації щодо нього та її зміст, той факт що профспілковий комітет в межах своїх повноважень звернувся з фактично скаргою на дії позивача до органу, компетентного перевірити таку скаргу, у суду відсутні підстави для задоволення позову, оскільки вимоги позивача не ґрунтуються на законі. \~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed