Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до ТДВ «Шахта «Білозерська» про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем. 11.03.2015 р. під час виконання трудових обов'язків з ним трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав виробничу травму: відкриту черепно-мозкову травму, перелом лобно-скроневої кістки, забита рана лобно-тімяної області, забій головного мозку, що підтверджується актом проведення розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 13.03.2015 р. та актом №3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1 від 13.03.2015р. Після проведення лікування, йому за висновком МСЕК від 09.07.2015 році була встановлена третя група інвалідності з втратою працездатності в розмірі 60% повязана з даним нещасним випадком до 01.08.2016 року. В результаті отриманої ним травми йому був заподіяний, перш за все, фізичний біль, фізичні і душевні страждання. Пошкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких, як право на охорону здоров'я, безпечну працю. Внаслідок травми він фактично став калікою і його здоровя вже ніколи не відновиться до колишнього стану. Після травми він тривалий час знаходився у лікарнях, що підтверджується записами в амбулаторній карті і виписками з історії хвороби. Увесь цей час він був відірваний від нормального способу життя. Зазначені негативні наслідки після травми порушили його звичайний спосіб життя і вимагають від нього додаткових зусиль для нормалізації своєї життєдіяльності. У зв'язку із травмою на виробництві були порушені його нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Він не маю можливості вести повноцінний спосіб життя, відчуваю страждання, психологічний дискомфорт; порушена душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху за своє майбутнє та майбутнє моєї сім'ї. В теперішній час внаслідок травми він вже не може, як раніше, в повному обсязі виконувати роботи у побуті. Через складний перебіг захворювань тягар по його лікуванню лягає на плечі близьких, що додає йому багато неприємних відчуттів. Тривале лікування позначилося на його психіці. Він постійно перебуває у пригніченому стані через те, що можливості повного відновлення здоров'я не має. Все вищезазначене дезорганізує його життя та негативно позначається на його нервовій системі. Він змушений фізично та морально пристосовуватись до життя з урахуванням травми та обумовлених нею обмежень. Внаслідок виробничої травми 14.08.2015р. він був звільнений з підприємства згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України за станом здоров'я, оскільки йому протипоказана тяжка фізична праця, у підземних умовах, психо-емоційні навантаження. Він втратив роботу з достойною заробітною платою. Тих сум, що виплачуються йому в рахунок відшкодування шкоди здоровю, не вистачає, щоб забезпечити сімю. Таким чином, у звязку з травмою на виробництві і негативними наслідками, які настали, йому було завдано істотної моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 30000 гривень, яку він просить стягнути з відповідача на свою користь. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав викладених у його позовній заяві. Суду пояснив, що 11 березня 2015 року під час виконання трудових обов»язків, в 1 зміну, з ним трапився нещасний випадок, а саме відірвався ланцюг від комбайна, який ударив його по голові, внаслідок чого він отримав травму. Вказаний випадок був взятий на облік як нещасний випадок на виробництві, але за актом розслідування нещасного випадку було зроблено так, що нібито він впав і вдарився головою, але це не відповідає дійсності. Він добивався правди, але нічого не змінилось, в акті написали, що нещасний випадок трапився внаслідок його необережності. За наслідками травми 11.03.2015 р. йому було первинно встановлено третя група інвалідності з втратою працездатності в розмірі 60%. 02.08.2016 року він повторно пройшов огляд медико-соціальної експертної комісії, за висновками якого йому встановлено третю групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності у звязку з отриманою 11.03.2015 р. трудовою травмою, на строк з 01.08.2016 року до 01.09.2018 року. Наслідки виробничої травми спричинили незворотні зміни та вимушені порушення його звичайних життєвих зв'язків, фізичну біль та психологічні страждання, неможливість продовження активного особистого життя. У нього почала часто боліти голова, не відчуває частину обличчя, почав затинатися, став нервовий, що призводить до скандалів вдома з рідними. Після травми став постійний підвищений тиск, поганий сон. Він продовжує лікування наслідків отриманої травми. Зазначив, що йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 30000 грн. При визначенні розміру моральної шкоди він виходив зі ступеню втрати працездатності, встановлення групи інвалідності, обсягу фізичних і моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, та вказана сума хоч якось зможе відшкодувати спричинену йому моральну шкоду. Просив суд задовольнити його позов. Представник відповідача, [PERSON], діючий на підставі довіреності, позов не визнав. Суду пояснив, що не заперечує факт нещасного випадку 11.03.2015р. з позивачем, внаслідок якого він отримав травму, але при розслідуванні нещасного випадку комісія встановила, як зазначено в п.10 акту Н-1, що при виконанні робіт [PERSON] сам грубо порушив п.1.2. «Інструкції з охорони праці для прохідника», що призвело до настання нещасного випадку. Тобто, причинним звязком настання нещасного випадку є саме дії позивача. Доказів, які підтверджують протиправність діяння відповідача, вину відповідача в її спричиненні - не надано. Також суду не надано належних доказів, які б свідчили про факт заподіяння позивачеві моральних страждань. Просив відмовити позивачу. в задоволені позову. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Вирішуючи справу суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами в звязку з відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст. 237-1 КЗпП України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював прохідником ТДВ «Шахта «Білозерська», що підтверджується як копією трудової книжки (а.с.4-5), так і актами форми Н-1 та Н-5 від 13.03.2015 року (а.с.6-9). Під час виконання трудових обовязків, 11.03.2015 року, з позивачем трапився нещасний випадок, внаслідок якого він отримав травму, цей факт підтверджується актом проведення розслідування нещасного випадку, який стався на виробництві форми Н-5 від 13.03.2015 року (а.с.6-7) та актом № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1 від 13.03.2015 року (а.с.8-9). Наведені вище факти отримання позивачем травми - представник відповідача в судовому засіданні не оспорював. Довідкою обласної МСЕК від 09.07.2015 року (а.с.10) підтверджується, що позивачу первинно встановлено третю групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності у звязку з трудовим каліцтвом від 11.03.2015 року до 01.08.2016 року. Згідно довідки МСЕК від 02.08.2016 року, позивачу повторно встановлено третю групу інвалідності та 45% втрати професійної працездатності у звязку з трудовим каліцтвом з 01.08.2016 року до 01.09.2018 року. Копією трудової книжки [PERSON] підтверджується, що 14.08.2015 року останній був звільнений з ТДВ Шахта «Білозерська» за п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоровя (а.с.5). Даний факт представник відповідача в судовому засіданні не оспорював. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 13 Закону України Про охорону праці передбачено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. У судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю внаслідок нещасного випадку на виробництві позивачу заподіяно, як з вини самого позивача, так і з вини інших осіб підприємства, що підтверджується актом проведення розслідування нещасного випадку, який стався на виробництві форми Н-5 від 13.03.2015 року (а.с.6-7) та актом № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом форми Н-1 від 13.03.2015 року (а.с.8-9). З акту проведення розслідування нещасного випадку, який стався на виробництві від 13.03.2015 року (а.с.6-7) та з акту № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 13.03.2015 року (а.с.8-9) вбачається, що нещасний випадок з [PERSON] трапився внаслідок невиконання вимог інструкції з охорони праці, а саме: [PERSON] прохідники дільниці підготовчих робіт 1 ТДВ «Шахта «Білозерська» під час пересування гірничими виробками не слідкував за особистою безпекою, чим порушив п.1.2 «Інструкції з охорони праці №43 для прохідника»; [PERSON] гірничий майстер дільниці підготовчих робіт 1 ТДВ «Шахта «Білозерська» не забезпечив безпеку у зміні на дільниці, чим порушив п.2.2 «Посадової інструкції гірничого майстра дільниці підготовчих робіт - 1». Згідно ст.1 Гірничого закону України, шахта це гірниче підприємство з видобування корисних копалин (вугілля, солей тощо) підземним способом. Праця шахтарів супроводжується великим ризиком і характеризується низкою особливостей. Оскільки зсуви порід і обвали лишаються частим явищем, відбивання, відкачування, транспортування руди по штреках і штольнях, а також кріпильні роботи пов'язані з небезпекою для здоров'я. Основними виробничими шкідливостями, які характеризують умови праці шахтарів, є несприятливі метеорологічні умови, пил і токсичні гази, шум і вібрація, недостатнє освітлення. Тобто, робота в шахті є роботою з небезпечними та шкідливими умовами праці, а саме це виробничі процеси та (або) види робіт, що супроводжуються об'єктивними факторами, які створюють загрозу для здоров'я та життя працівників. Частиною 4\~статті 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Саме на власника або уповноважений ним орган покладається систематичне проведення інструктажу (навчання) працівників з питань охорони праці. Вимогами ч. 1\~ст. 6 Закону України «Про охорону праці»\~передбачено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Враховуючи наведене, в судовому засіданні встановлено, що умови праці позивача не відповідали вимогам ст. 153 КЗпП і що саме відповідач не забезпечив додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці, що підтверджується актом про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом та актом проведення розслідування нещасного випадку, який стався на виробництві. Зазначені небезпечні умови праці стали однією із причин нещасного випадку на виробництві з позивачем, який внаслідок отриманої травми отримав ушкодження здоровя. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що отримання позивачем, під час виконання ним професійних обов»язків на підприємстві відповідача, ушкодження здоров»я, за наслідком якого виникла втрата 60% професійної працездатності, відбулось у зв»язку з незабезпеченням належних та безпечних умов праці з боку роботодавця внаслідок чого позивачу було спричинено моральні страждання у вигляді фізичних та душевних страждань, тому така моральна шкода має відшкодовуватись за рахунок роботодавця, яким є відповідач по справі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03. 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 25.05.2001 року) заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст..60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про нещасний випадок на виробництві, акт розслідування нещасного випадку, який стався на виробництві, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності та встановлення інвалідності, виписка з історії хвороби, виписки із медичної карти стаціонарного хворого. В судовому засіданні на основі аналізу приведених вище доказів вірогідно встановлено вину відповідача у спричинені позивачеві моральної шкоди внаслідок пошкодження здоровя, що є підставою для задоволення його позову. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача до відповідача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок виробничої травми позивачу заподіяні фізичний біль і душевні страждання. Ушкодження здоров'я призвело до порушення його особистих немайнових прав, таких як, право на охорону здоров'я, на безпечну працю. Внаслідок ушкодження здоровя позивача було звільнено з роботи за станом здоровя. Все це призвело до порушення його звичного образу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано. Дані обставини знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, дослідженими та проаналізованими у ході судового розгляду. Враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоровя, ступінь втрати ним професійної працездатності, а також те, що нещасний випадок на виробництві трапився в тому числі і з вини самого позивача, який порушив положення інструкції з охорони праці, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 15000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача 30 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди суд не находить можливим, оскільки така сума не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, ступеню втрати ним професійної працездатності. Прийняти до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок спричиненої травми, суд не може, оскільки це твердження спростовується наданим позивачем та дослідженими в судовому засіданні доказами. До доводів представника відповідача про те підстав для задоволення позову не існує, так як вини відповідача в тому, що трапився нещасний випадок з позивачем не має, так як під час розслідування нещасного випадку не встановлено і не мається невідповідності умов праці та її безпеки вимогам законодавства про охорону праці, а порушення вимог\~ЗУ «Про охорону праці»\~маються виключно в діях самого позивача через необережність та необачність, суд відноситься критично, так як в судовому засіданні достовірно встановлено, що умови праці позивача були небезпечними і саме ці небезпечні умови праці стали однією із причин нещасного випадку на виробництві з позивачем, який внаслідок отриманої травми отримав ушкодження здоровя. У відповідності зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial