Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісячно, та доньки [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 3500 грн. щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2017, № 48, ст.436). Ухвалою суду від 26.01.2018 роз'єднані вимоги позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів та передані для здійснення реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду. 05.03.2018 року ухвалою суду відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін у цивільній справі про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей та призначено судове засідання. Позов [PERSON] про стягнення аліментів мотивований тим, що відповідач не утримує малолітніх дітей з моменту фактичного припинення шлюбних відносин. Діти проживають із позивачем, ніякої грошової допомоги з боку відповідача ніразу не отримувала, дітей виховує і забезпечує завдяки допомоги її батьків. Позивач в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій також зазначила, що позов підтримує та просить задовольнити, також зазначила, що проти заочного порядку розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причин своєї неявки суду не повідомив, заперечень по суті поданого позову не подав. Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, При розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання без поважних причин, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.ё Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03.07.2018. Від шлюбу сторони мають спільних дітей - [PERSON], [INFO] (а.с. 7) та [PERSON], [INFO] (а.с. 8), які за словами позивача проживають разом із нею та перебувають на її повному утриманні. Позивач у позові вказує, що відповідач жодним чином не забезпечує дітей. Відповідно до ст.ст. 141, 155 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до Конвенції про права дитини (ратифіковані Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню, судові витрати -стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved