Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У квітні 2014 р. позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив: - визнати недійсним договір оренди від 11 листопада 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передала у тимчасове користування [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]. -виселити [PERSON] із спірної квартири; - визнати недійсним договір найму (оренди) квартири від 31 березня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передала в строкове платне користування [PERSON] квартиру [ADDRESS]. -виселити [PERSON] із спірної квартири;. -визнати дії [PERSON] з приводу вселення [PERSON], [PERSON] та інших сторонніх осіб у квартиру [ADDRESS] без згоди [PERSON] протиправними. В ході розгляду справи 01.09.2014 р. позивач уточнив свої позовні вимоги стосовно визнання дій [PERSON] протиправними та просив визнати її дії по вселенню [PERSON] та[PERSON] у квартиру [ADDRESS] без згоди [PERSON] протиправними. В судове засідання позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачаі в судове засідання повторно не з"явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 20 червня 1996 року на Харківській товарній біржі «СЛОБОДА» було укладено договори купівлі-продажу № Н25-5985 та № Н25-5986, відповідно до умов якого, [PERSON] став власником квартири [ADDRESS]. Оскільки на момент придбання квартири він знаходився у шлюбі з [PERSON], то ця квартира була спільною сумісною власністю подружжя . [INFO] року [PERSON] померла. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2012 року було визнано право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], яка померла [INFO] року. 11 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди відповідно до умов якого, [PERSON] передала у тимчасове користування [PERSON] 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Крім того, 31.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму (оренди) квартири відповідно до умов якого Ярмак передає в строкове платне користування квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України серед вимог, дотримання яких є необхідними для дійсності правочину зазначено, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Частка кожного із співзасновників у цій квартирі складає по 1/2. Відповідно до ст. 368 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Між позивачем та [PERSON] не досягнуто згоди щодо порядку користування майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Також не існує рішення суду, яке набрало законної сили, у якому визначено порядок користування житловою квартирою. Не існує і рішення суду щодо виділення частки квартири в натурі. [PERSON] не надавав своєї згоди на укладення договорів оренди ні з [PERSON] ні з [PERSON] Таким чином, договір оренди від 11 листопада 2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також договір оренди від 31 березня 2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], за якими [PERSON] передала у тимчасове користування [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] суд визнає недійсними. В період проживання у спірній квартирі [PERSON] та [PERSON], позивач неодноразово звертався до органів міліції та прокуратури щодо неможливості сумісного проживання в квартирі з даними особами через їх поведінку. Згідно ст. 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в квартирі, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач зобов»язаний звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи, що договори оренди [PERSON] укладала без згоди [PERSON], особи, з якими було укладено договори роблять неможливим проживання позивача з ними в одній квартири, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про виселення даних осіб зі спірної квартири. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 88ч.3 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved