Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], у якому просив стягнути заборгованість по відсоткам за договором №SAMDN03000009601084 від 20 жовтня 2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 29 жовтня 2011 року по 29 жовтня 2014 року у розмірі 32012,12 доларів США, що за курсом НБ України станом на 02 грудня 2017 року складає 869129,06 грн., а також судовий збір у розмірі 1 762 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що 20 жовтня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN03000009601084, за умовами якого відповідачу було передано кредитну карту за строком дії до жовтня 2008 року, з встановленим кредитним початковим лімітом на суму 50 000 доларів США. Згідно з умовами Договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. Вказані зобов'язання за Кредитним договором відповідачем не виконуються, кредитні зобов'язання відповідачем постійно порушуються, прострочена заборгованість не погашається, у зв'язку з чим станом на 02 грудня 2017 року за [PERSON] утворилась заборгованість по кредиту за період з 29 жовтня 2011 року по 29 жовтня 2014 року у розмірі 32012,12 доларів США, що за курсом НБ України станом на 02 грудня 2017 року складає 869129,06 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року відкрито провадження у справі. 17 липня 2018 року у судовому засіданні представником відповідача подано до суду відзив на позов, згідно якого проти заявлених позовних вимог заперечує у повному обсязі, з огляду на ту обставину, що вже існує рішення суду, яким встановлено безпідставність позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту, яке набрало законної сили. Крім того, вважає, що оскільки рішеннями суду встановлено пропуск строку позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, то відповідно і сплинув строк позовної давності до вимог про стягнення відсотків за користування кредитом. 06 вересня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач зазначив, що оскільки за умовами договору щомісячні платежі нараховуються до моменту погашення кредиту, отже, є законні підстави для стягнення нарахованих сум щомісячних платежів у межах трирічного строку позовної давності, що встановлений ст. 257 ЦК України. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, до позовної заяви долучив заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити, з огляду на наступне. 20 жовтня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № SAMDN03000009601084, за умовами якого відповідачу було передано кредитну карту за строком дії до жовтня 2008 року, з встановленим кредитним початковим лімітом на суму 50 000 доларів США. Згідно з умовами Договору банком передано відповідачу кредитну картку зі строком дії до жовтня 2008 року, з встановленим початковим кредитом на суму 5 000 доларів США, в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в обумовлені у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Згідно з умовами Договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені Тарифами та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним. При порушенні позивальником зобов'язань по погашенню кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 1,3 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач зазначає, що Банком зобов'язання за договором виконані у повному обсязі, натомість відповідачем не надано своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками. У відповідності до розрахунку заборгованості за договором № SAMDN03000009601084 від 20 жовтня 2006 року, за період з 02 грудня 2014 року по 02 грудня 2017 року за [PERSON] утворилась заборгованість по відсоткам у розмірі 32 012,12 доларів США, що за курсом НБ України станом на 02 грудня 2017 року складає 869129,06 грн. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України за договором позики передбачено повернення боргу (позики) частинами (в розстрочку). В цьому випадку, якщо позичальник порушить строк повернення наступної частини позики, то це дає право позикодавцю вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася і належних йому відсотків. Статтею 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положення ч. 1 ст. 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. 15 серпня 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приват Банк» звернулося до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до TOB Українське Фінансове Агенство ВЕРУС, в особі філії TOB Українське Фінансове Агенство ВЕРУС у Комінтернівському районі м. Харкова, [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 70509,75 доларів США грн., а також судового збору. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного кредитного договору N SAMDN03000009601084 від 20 жовтня 2006 року [PERSON] 20 жовтня 2006 року отримав кредит у розмірі 50000,00 доларів США шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в перші 30 днів по ставці 0,01 % на рік, а починаючи з 31 дня користування кредитом - у розмірі 15,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а також зі сплатою комісії в разі непогашення кредиту в пільговий період в розмірі 1,3 % від заборгованості. Проценти за використання кредитного ліміту належить сплачувати щомісячно в строк до 30 числа. Як зазначав у позові Позивач, у зв'язку з зазначеним порушенням зобов'язань за кредитним договором N SAMDN03000009601084 від 20 жовтня 2006 року [PERSON] станом на 24 липня 2013 року має заборгованість 70509,75 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 02 листопада 2015 року становить 1592245,79 грн., яка складається з наступних нарахувань: 49254,37 доларів США - заборгованість за кредитом; 5465,23 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15790,15 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом. Комінтернівський районний суд м. Харкова рішенням від 02 листопада 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» задовольнив та вирішив стягнути на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] 69 258 доларів США 19 центів заборгованості за кредитним договором від 20 жовтня 2006 року, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 1 листопада 2015 року становить 1 592 245,79 грн., солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українське фінансове агентство «Верус», в особі філії TOB «УФА «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова та [PERSON] 10 000 грн. заборгованості за кредитним договором від 20 жовтня 2006 року, з [PERSON] 3 441 грн. витрат по сплаті судового збору. Апеляційний суд Харківської області 18 січня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовив та стягнув з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 3 785, 10 грн. судового збору. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнила частково, рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог до TOB «УФА «Верус» скасувала, провадження у справі в цій частині закрила. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог до [PERSON] залишила без змін. 23 червня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме частин першої, третьої статті 264 Цивільного кодексу України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України ухвалою від 14 серпня 2017 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» про перегляд Верховним Судом України рішення Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року відмовила. Зазначена ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає. Виходячи з викладеного, усіма судовими інстанціями загальної юрисдикції України, рішення яких набрали законної сили та відповідно до положень чинного законодавства є обов'язковими для виконання, підтверджено безпідставність позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] щодо стягнення будь-яких коштів за кредитним договором №SAMDN03000009601084 від 20 жовтня 2006 року. Верховний суд у своїй постанові №310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року зазначив, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2016 року, яке залишене в цій частині без змін Вищим спеціалізованим судом України ухвалою від 16 листопада 2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по тілу кредиту, то відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed