Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з відповідачем проживали у цивільному шлюбі під час якого [INFO] року у них народився син [PERSON]. В 2007 році шлюбні стосунки були фактично припинені і позивачка з сином переїхала проживати за місцем своєї реєстрації. В 2009 році позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів під час розгляду якої за клопотаням відповідача була проведена генетична експертиза за висновком якої було підтверджено факт батьківства відповідача. При виповненні дитині 3,5 років відповідач та його батьки почали цікавитись життям сина хоча до того часу це не робили. Позивачка не заперечувала проти цього. З осені 2015 року відповідач та його батькі почали всіляко розладжувати стосунки позивача та сина, а в подальшому було подано позов до суду про визначення місця проживання сина з батьком. Справа за заявою відповідача була залишена без розгляду. Відповідач погрожує про те, що забере сина. Дані обставини спонукали позивача звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічним викладених в позовній заяві. Просить суд задовольнити позов повністю. Відповідач надав до суду заяву де зазначив, що не заперечує проти проживання сина з матір"ю але при цьому клопоче. щоб суд зобов"язав орган опіки та піклування контролювати неусипно поведінку позивачки по відношенню до сина. Справу розглянути у його відсутність. Представник третьої особи послався на розсуд суду та зазначив, що служба у справах дітей та сім"ї не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матір"ю. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги підлягають задоволенню. Так, судом встановлено, що [PERSON] - позивач по справі та [PERSON] - відповідач є батьками малолітнього [PERSON], [INFO]. Позивачем ставиться вимога про визнання місця проживання їх спільної дитини з відповідачем за її місцем проживання так, як син зареєстрований та проживає з нею, вона має постійну роботу та заробіток, піклується сином, займається його виховання, як на роботі так і за місцем проживання характеризується позитивно, для дитини створені всі належні соціально-побутови умови проживання, вважає дитина повинна проживати з нею. Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в не зареєстрованому шлюбі, під час якого [INFO] року в них народився син [PERSON]. На даний час сторони проживають окремо. Дитина зареєстрована за місцем проживання матери та проживає з нею. Батько дитини забирає її на не визначений час до себе. В судовому засіданні встановлено, що позивач, як матір дитини працює та має стабільний заробіток, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно. Як зазначила позивач, в судовому засіданні, взаємовідносини між нею та сином значно погіршилися саме з осені 2015 року, коли [PERSON] став частіше проводити свій час зі своїми дідом та бабою. Відповідачем було подано позов до суду про визначення місця проживання дитини з ним але в ході розгляду справи подано заяву про залишення позову без розгляду, що стало підставою звернення до суду з даним позовом позивачки. В ході розгляду справи було встановлено, що дитина тривалий час проживає з батьком. Представником служби у справах дітей та сім"ї виконавчого комітету Фастівської міської ради в судовому засіданні зазначено, що питання визначення місця проживання дитини між сторонами, було предметом розгляду як на комісії так і неодноразово в суді але на даний час так і не вирішено. Відповідач надав до суду заяву про те, що не заперечує проти визначення місця проживання їх сина за місцем проживання позивача. Згідно з вимогами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд, оцінюючи зібрані у справі сукупні докази, вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved