Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про тлумачення заповіту. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24.03.1999 року її мати [PERSON] склала заповіт в якому зазначила про те, що на випадок своєї смерті з належного їй за законом майна, а саме: права на земельну частку (пай) в розмірі 1,37 в умовних кадастрових гектарах в КСП «Світанок» с.Павлівка, згідно сертифікату [NUMBER] від 12.08.1997 року, вона заповідає своїй дочці [PERSON]. Даний заповіт було зареєстровано в реєстрі за № 812 та посвідчено приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою Л.М. [INFO] її мати померла, про що 19.12.2016 року складено відповідний актовий запис №61 та видано свідоцтво про смерть [NUMBER] виконкомом Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 1,3126 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Вона є спадкоємицею за заповітом, посвідченим 24.03.1999 року приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою Л.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 812, в якому заповідач [PERSON] заповіла земельну частку (пай) [PERSON], відповідно до правовстановлюючого документу: сертифікат серії [NUMBER] від 12.08.1997 року. 19.12.2005 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,3126 га, розташовану на території Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області виготовлено Державний акт на право власності [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Спадщину після смерті матері вона прийняла у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України, оскільки звернулась з заявою про прийняття спадщини в Калинівську державну нотаріальну контору. Проте одержати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,3126 га позбавлена можливості, оскільки майно, що вказане спадкодавцем у заповіті, не підтверджується тим документом, що вказаний в цьому заповіті. Замість сертифікату вона надала нотаріусу державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданий 19.12.2005 року на підставі розпорядження районної державної адміністрації за № 458 від 06.12.2004 року. В даній ситуації яка склалася вважає, що за своїм змістом розпорядження спадкодавиці було спрямоване на те, щоб заповісти їй земельну ділянку, на яку у спадкодавиці на момент складання заповіту було право, підтверджене сертифікатом. Однак, пізніше, коли спадкодавиця отримала на підставі сертифікату державний акт на земельну ділянку, вона не внесла до заповіту відповідних змін, не будучи обізнаною у суттєвості різниці між поняттями земельна частка (пай) та земельна ділянка, розуміючи їх як одне й те саме. Фактично в заповіті та Державному акті на право власності на земельну ділянку [NUMBER] йдеться мова про одну й ту саму земельну ділянку, розміри якої були уточнені в процесі виготовлення технічної документації для видачі Державного акту. За вказаних обставин, вона вимушена звертатись в суд з даним позовом. Позивачка в судове засідання не з'явилася, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання також не з'явилась, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає з мотивів наведених у запереченні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, згідно заяв, наявних в матеріалах справи, кожен зокрема, позовні вимоги визнає, просить справу розглянути за його відсутності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ВН №172041, виданого 19.12.2005 року Калинівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження №458 від 06.12.2004 року належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,3126 га, розташована на території Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер [NUMBER]. 24.03.1999 року [PERSON] склала заповіт в якому зазначила про те, що на випадок своєї смерті з належного їй за законом майна, а саме: права на земельну частку (пай) в розмірі 1,37 в умовних кадастрових гектарах в КСП «Світанок» с.Павлівка, згідно сертифікату [NUMBER] від 12.08.1997 року, вона заповідає своїй дочці [PERSON]. Даний заповіт було зареєстровано в реєстрі за № 812 та посвідчено приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою Л.М. [INFO] [PERSON] померла, про що 19.12.2016 року складено відповідний актовий запис №61 та видано свідоцтво про смерть [NUMBER] виконкомом Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 1,3126 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Позивачка є спадкоємицею за заповітом, посвідченим 24.03.1999 року приватним нотаріусом Калинівського районного нотаріального округу Панкеєвою Л.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 812, в якому заповідач [PERSON] заповіла земельну частку (пай) [PERSON], відповідно до правовстановлюючого документу: сертифікат серії [NUMBER] від 12.08.1997 року. 19.12.2005 року на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,3126 га, розташовану на території Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області виготовлено Державний акт на право власності [NUMBER] на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Спадщину після смерті [PERSON] позивачка прийняла у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України, оскільки звернулась з заявою про прийняття спадщини в Калинівську державну нотаріальну контору. Проте одержавти свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,3126 га позбавлена можливості, оскільки майно, що вказане спадкодавицею у заповіті, не підтверджується тим документом, що вказаний в цьому заповіті. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із спадкуванням, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною другою статті 1256 ЦК України передбачена можливість тлумачення заповіту судом, яке здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом установлено, що [PERSON] не може оформити спадщину по заповіту після смерті [PERSON], оскільки в заповіті вказана земельна частка (пай), а не земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже суд вважає, що з метою захисту права [PERSON] на оформлення спадщини, слід розтлумачити зміст заповіту, складеного [PERSON] 24.03.1999 року на користь [PERSON] При цьому, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із такого. Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з'ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця. Як зазначалося вище, згідно зі статтями 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п. 17 Розділу X „Перехідних положень" ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Тобто, на момент складання заповіту право [PERSON] на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом [NUMBER], однак на момент відкриття спадщини це майно їй вже не належало, оскільки на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право власності на землю, проте спадкодавицею [PERSON] не було внесено змін до заповіту. Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], тобто 19.12.2005 року, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Отже, право власності на земельну ділянку площею 1,3126 га, розташовану на території Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] у [PERSON] виникло після одержання нею зазначеного вище державного акта та його реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земелю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010586100184. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України). Таким чином, оскільки на час складання заповіту на вказану вище земельну ділянку ще не було видано державний акт на право власності на земельну ділянку та на час смерті [PERSON], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 19.12.2005 року Калинівською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження №458 від 06.12.2004 року належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,3126 га, розташована на території Павлівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер [NUMBER], була власницею земельної ділянки площею 1,3126 га, очевидним є те, що складаючи заповіт на користь [PERSON], [PERSON] заповідала їй саме земельну ділянку, власницею якої вона була. За таких обставин заперечення [PERSON] є безпідставними. Враховуючи вищивикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved