overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 10.04.2010 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки між ними постійно виникають непорозуміння і сварки, у звязку з чим вони припинили спільне проживання та протягом девяти місяців проживають окремо. Просить шлюб розірвати, неповнолітню дитину залишити проживати з нею. Сторони письмово повідомили про можливість розгляду справи у їх відсутність, у звязку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 10.04.2010 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №74. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати подружніх стосунків. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей сторін \~суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та \~роз"ясненнями \~п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання \~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 19.09.2008 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки вони мають діаметрально протилежні погляди на життя. З 01.01.2016 року вони припинили шлюбні відносини, проживають окремо і спільного господарства не ведуть. Вона з дитиною виїхала до України, а відповідач залишився у [PERSON]. Збереження сімї суперечить її інтересам, сімя фактично розпалась, а шлюб носить формальний характер, тому просить його розірвати. Спору щодо визначення місця проживання дитини не порушено. Позивач письмово повідомила про розгляд справи у її відсутності. В наданій суду заяві повідомила, що позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Позиція відповідача з приводу предявлених вимог з"ясовувалась шляхом направлення доручення в порядку ст.132 ЦПК України, Конвенції про правову допомогу та правові зносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року.\~ За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 19.09.2008 року, який був зареєстрований відділом ЗАГС Латгальського передмістя міста Риги Латвійської Республіки, актовий запис №766. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати з відповідачем подружніх стосунків. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. При цьому судом не вирішується питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін, оскільки дане питання сторонами не порушувалось. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 22.03.2014 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають 2 неповнолітніх дітей: доньку Олександру, [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки між ними постійно виникають непорозуміння і сварки, оскільки відповідач проявляє відносно неї неповагу та застосовує фізичну силу. Більше року між ними припинено шлюбні відносини та спільне проживання. Вважає подальше сумісне життя і збереження сім"ї неможливим, тому просить шлюб розірвати. Сторони письмово повідомила про можливість розгляду справи у їх відсутність. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 22.03.2014 року, який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраціїної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 109. Від подружнього життя сторони мають 2 неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та доньку Олександру, [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати подружніх стосунків. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. \~\~\~\~\~\~ Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити\~\~шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. При цьому судом не вирішується питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін, оскільки дане питання сторонами не порушувалось. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 22.11.1997 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, оскільки між ними постійно виникають непорозуміння і сварки, тому просить шлюб розірвати, неповнолітню дитину залишити проживати з нею. Одночасно просила стягнути понесені нею судові витрати. Сторони письмово повідомили про розгляд справи у їх відсутність, у звязку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 22.11.1997 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міськвиконкому, актовий запис № 517. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати подружніх стосунків. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Визначаючи місце проживання неповнолітніх дітей сторін \~суд керується положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та \~роз"ясненнями \~п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року з яких слідує, що місце проживання \~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір при подачі позовної заяви в розмірі 551 гривня 20 копійок. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 29.04.2000 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаємопорозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства, у зв"язку з чим у них часто виникали сварки, що призвело до неможливості подальшого спільного проживання та ведення спільного господарства. З 2011 року вони проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують, тому вважає, що збереження шлюбу є неможливим і суперечить її інтересам. Рішенням суду просить шлюб розірвати. В підготовче засідання сторони не зявилися. Позивач надала заяву, в якій зазначила про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в наданій суду заяві зазначив, що позов визнає, що відповідно до статті 200 ЦПК України, надає суду підстави для ухвалення рішення. У звязку з наведеним, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 29.04.2000 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновської райадміністрації виконкому Одеської міськради, актовий запис № 191. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого сторони тривалий час не підтримують подружні стосунки і намірів підтримувати їх в подальшому не мають. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. Спір щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторони не порушували. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 29.09.2007 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] та неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Одруження виявилось невдалим, оскільки вони мають різні погляди на життя. Відповідач зловживає спиртними напоями, не працює, про сім"ю не дбає. Спільного господарства вони не ведуть, спільного бюджету не мають. Просить шлюб розірвати, спору щодо визначення місця проживання дітей між ним не існує. Позивач письмово повідомила про розгляд справи у її відсутність. Відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових викликів рекомендованими листами за місцем проживання. Ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви та додатків отримав 20.09.2016 року. За таких обставин фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 29.09.2007 року, який був зареєстрований Копищенською сільською радою Олевського району Житомирської області, актовий запис № 12. Від подружнього життя сторони мають 2 неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає підтримувати подружніх стосунків. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. \~\~\~\~\~\~ Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити\~\~шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. При цьому судом не вирішується питання про визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін, оскільки дане питання сторонами не порушувалось. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір при подачі позовної заяви в розмірі 551 гривня 20 копійок. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому зазначила, що перебуває в шлюбі з відповідачем. Від подружнього життя мають доньку [PERSON], [INFO]. На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, коштів, які вона отримує на дитину ледь вистачає на її утримання, а на особисте забезпечення коштів взагалі не має. Угоди з чоловіком про добровільну сплату аліментів на її утримання не досягнуто. Рішенням суду просить стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на її утримання до досягнення дочкою [PERSON], [INFO] аліментів в розмірі 1/4 частки всіх видів доходу , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 10.09.2018 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 18.09.2018 року. У встановлений строк відповідач відзив на позов не подав. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено,\~що сторони\~перебувають у\~зареєстрованому шлюбі,\~від якого\~ мають\~малолітню дочку\~ [PERSON],\~[INFO],\~ у\~зв"язку\~з чим\~позивач на\~даний час\~перебуває у\~ відпустці\~по догляду\~за дитиною,\~тому \~не працює.Угоди про\~добровільну сплату\~аліментів між\~сторонами не\~досягнуто. Доказів про надання відповідачем в добровільному порядку достатнього розміру коштів на утримання дружини суду не подано. \~ \~ \~ \~При визначенні розміру аліментів, згідно ст.182 Сімейного кодексу України, \~ суд враховує зокрема стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших утриманців, інші обставини, що мають істотне значення. \~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.84 Сімейного Кодексу України, дружина з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень . \~ \~ \~ \~Відповідач жодних доказів щодо неможливості сплати аліментів на утримання позивача не подав, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки мінімальний розмір аліментів , про який зазначила позивач в позовній заяві, підлягає застосуванню при їх визначенні на утримання дитини, а не дружини. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, зазначивши, що 26.11.2003 року з відповідачем уклали шлюб, який було зареєстровано МВРАЦС Коростенського міськрайонного управління юстиції та зроблено актовий запис №555, мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалось, вони втратили взаєморозуміння та взаємоповагу. Дитина проживає з нею, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Просить постановити рішення про розірвання шлюбу, стягнути аліменти на утримання дитини в розмірі 700 гривень. Позивач свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити, справу розглянути в її відсутність, подавши про це письмову заяву. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, до суду повторно не з"явився, про причини неявки не повідомив, свої заперечення не надав, клопотань про відкладення судового розгялду не заявив. За таких обставин суд розглянув справу заочно у відсутність сторін. Дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне : Судом встановлено, що 08.05.1983 року сторонами було укладено шлюб, зареєстрований відділом ДРАЦС по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції та зроблено актовий запис №555 . Сторони втратили взаєморозуміння та взаємоповагу, спільного господарства не ведуть, що є підставами для розірвання шлюбу між ними. Примирення не бажають, тому суд вважає, що збереження шлюбу між сторонами неможливо. Сторони мають неповнолітню дитину. Відповідач не заперечив проти того, щоб дитина проживала з позивачем. Між сторонами виник спір з приводу виконання обовязку утримувати неповнолітніх дітей, який регулюється нормами сімейного законодавства, а саме положеннями глави 15 СК України . Сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO], який знаходяться на утриманні позивача. Відповідач працездатного віку, інших утриманців не має. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення повноліття. Враховуючи те, що укладення та розірвання шлюбу є добровільним, примушування до шлюбу не допускається, його існування протирічить інтересам позивача, відповідач має можливість та зобовязаний надавати допомогу на утримання неповнолітньої дитини, позовні вимоги підлягають задоволенню . На підставі викладеного,

Outcome: approved