Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з вищеозначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що за розпорядженням відповідача 14.05.2014 року №01/06-13 був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України і 14.05.2015 року був останній день його роботи, однак відповідач зарплату за цей день сплатив лише 01.07.2015 року. Вважає, що відповідач затримав йому виплату зарплати за робочий день - 14.05.2014 року в період з 14.05.2014 по 01.07.2015 і підставою для задоволення позовних вимог є посилання позивача на ст.116,117 КЗпП України і прохає стягнути на його користь з відповідача належний йому середній заробіток за цей час. Крім того, прохає стягнути на його користь і моральну шкоду в розмірі 1000 грн., яка йому завдана несвоєчасною виплатою заробітку за один день. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача - Ейсмонт Є.А. в судовому засіданні заперечує проти задоволення позову, посилаючись на ті обставини, що позивач був звільнений з посади консультанта з правових питань відповідачем 14.05.2014 року і в день звільнення позивач з*вився на робочому місце, отримав наказ про звільнення, не погоджуючись з ним і залишив робоче місце до кінця робочого часу і у зв'язку з відсутністю на робочому місце цей час не був йому оплачений. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 18.12.2014 року позивач був поновлений на роботі і 30 червня 2015 року звернувся до головного бухгалтера з вимогою про виплату заробітної плати за 14.05.2014 року з урахуванням сум компенсації та індексації у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати і 1.07.2015 року головний бухгалтер перерахувала на картковий рахунок позивача заробітну плату за 14.05.2014 року з урахуванням компенсації і індексації. Крім того, представник відповідача вказує, що не підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України до позивача, оскільки він був поновлений на роботі і не відноситься до категорії звільнених працівників. Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач за тимчасовою трудовою угодою від 01 березня 2008 року перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді консультанта по правовим питанням у наступному режимі: щотижня у понеділок з 16.00 до 18.00 год., у середу з 16.00 год. до 18.00 год. (а.с. 4). Згідно розпорядження за №01/06-13 від 14.05.2014 року [PERSON] звільнено з 14.05.2014 року з посади консультанта з правових питань за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності (а.с.3). Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області від 18 грудня 2014 року поновлений [PERSON] з 15 травня 2014 року на роботі на посаді консультанта з правових питань Об*єднаної первинної організації профспілки працівників машинобудування та металообробки Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об*єднання ім. М.В. Фрунзе» та на його користь стягнуто 9 453,08 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу і 300 грн. у відшкодування моральної шкоди з утриманням відповідних податків і обов'язкових платежів (а.с. 18-21). Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Факт невиплати заробітної плати за один день роботи підтверджується платіжними дорученнями №153, №155 від 01 липня 2015 року про перерахування заробітної плати та листом-розшифровкою, з якою вбачається нарахування заробітної плати за один день, а саме 14.05.2014 року у розмірі 118,18 грн. з нарахуванням індексації у розмірі 1688,52 грн., а тому ствердження представника відповідача про залишення робочого дня позивачем 14.05.2014 року спростовується вказаним нарахуванням та виплатою на користь позивача. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. При розгляді справи було встановлено, що строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується наступним. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. З огляду на наведене, суд частково погоджується з твердженням представника відповідача, що позивач втратив статус звільненого працівника з моменту його поновлення на роботі за судовим рішенням, але його права дійсно були порушенні при його звільненні в частині невиплати заробітної плати за один день - 14.05.2014 року і при його поновленні також не був врахований цей день, а тому приходить до висновку, що позивач має право на поновлення свого порушеного права за період з 14.05.2014 р. по 29.12.2014 року - по день його поновлення за розпорядженням №01/06-24 від 29.12.2014 року, а тому 01 липня 2015року не може бути вважатися днем фактичного розрахунку при звільненні, оскільки в цей період позивач був поновлений на роботі і отримував заробітну плату. Відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] працював у відповідача неповний робочий день та неповний робочий тиждень з режимом робочого часу: понеділок, середа, п'ятниця з 16 години до 18 години, тобто лише 2 години протягом 3-х днів на тиждень, а період затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05. 2015 року по день поновлення на роботі становить 194 годин, а середній заробіток складає 51 грн.94 коп. за годину та сума розрахунку складає грн.10 076,36 грн., а розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, але враховуючи конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, невідповідності сорозмірності невиплати за один робочий день і нарахування індексації та компенсації при отриманні за час затримки у розмірі 1934,67 грн. та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки у розмірі 10 076,36 грн., приходить до висновку, що справедливою буде відмова у відшкодуванні моральної шкоди у повному обсязі. Відповідно до ч.5 статті 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 487,20 грн. судового збору за розгляд справи в суді.

Outcome: partial