Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та зобов»язання відповідача внести зміни до трудової книжки стосовно дати та формулювання причини звільнення. При наступному розгляді справи позивач уточнив свої позовні вимоги, посилаючись на наступні обставини. 26 лютого 2013 року на засіданні Наглядової ради Публічного акціонерного товариства "Бердянський завод підйомно - транспортного обладнання» позивач був обраний генеральним директором зазначеного акціонерного товариства, що зафіксовано у протоколі № 38 від 26.02.2016 р. На підставі вищезазначеного рішення 26 лютого 2013 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Бердянський завод підйомно - транспортного обладнання» був укладений трудовий контракт, строк дії якого був визначений з 26 лютого 2013 року до 26 лютого 2016 року. Позивач вказав, що він є інвалідом другої групи. На початку грудня 2015 року погіршився стан його здоров'я та 15.12.2015 року по 04.03.2016 року включно він знаходився, як на стаціонарному, так і на амбулаторному лікуванні. У зв'язку з тим, що з 05.03.2016 року по 08.03.2016 року включно були неробочі дні тільки 19.03.2016 року, тобто в перший робочий день, позивач звернувся до відповідача з заявою про видачу належним чином оформленої трудової книжки та провести повний розрахунок належних йому грошових коштів у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Позивач вказав, що після спливу тривалого часу йому не було видано трудову книжку та не був проведений розрахунок. У травні місяці у телефонному режимі позивача було повідомлено, що трудову книжку видати не можуть, у зв'язку з тим, що начальник кадрів знаходиться у щорічній відпустці. 31.05.2016 року позивач безпосередньо звернувся до начальника кадрів і отримав трудову книжку, при ознайомленні з записом у якій, побачив, що його звільнено ні за п.2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору), а за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул). На адвокатський запит № 3/16 від 02.06.2016 року про надання документів та інформації щодо підстав звільнення, 15.06.2016 року був отриманий лист за вих. № 427 від 06.06.2016 року з додатками, а саме: копією наказу № 30 - К від 12 квітня 2016 року про складення (припинення) повноважень (обов'язків) генерального директора, довідка про заборгованість по заробітній платі та довідка про середньоденний заробіток. При ознайомлені з вищезазначеним наказом позивачу стало відомо, що він виданий на підставі рішення наглядової ради ПАТ «БЗПТО» (протокол № 46 від 12.04.2016 р.) та у зв'язку із складенням (припиненням) повноважень (обов'язків) генерального директора публічного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно - транспортного обладнання» [PERSON] на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вказав, що вищезазначені дії незаконні та запис у трудовій книжці щодо підстави та часу звільнення не відповідають нормам трудовому законодавства України. 26 лютого 2013 року при укладанні контракту між позивачем та ПАТ «БЗПТО» від імені, якого діяв член наглядової ради [PERSON] було досягнуто згоди по всім умовам, а також строку його дії і порядку його розірвання. Відповідно до п. 11.1 контракту строк дії до 26 лютого 2016 року. Після закінчення дії контракту ніяких письмових угод щодо укладення його на новий строк позивач не укладав, а навпаки акціонерам та членам наглядової ради було відомо про небажання укладати контракт на новий строк у зв'язку із погіршенням стану здоров'я позивача. Позивач зазначив, що його повинно було бути звільнено за п. 2 ст. 36 КЗпП України тобто у зв'язку із закінченням дії трудового договору і в даному випадку йому не потрібно подавати заяву про звільнення, у зв'язку із закінченням строку дії контракту, а з боку підприємства його не потрібно попереджати про звільнення і норми ст. 39-1 КЗпП України щодо продовження дії строкового трудового договору на невизначений строк в даному випадку не застосовуються. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, викладені в позовній заяві, в подальшому надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважав немає підстав для його задоволення, в подальшому надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справа, вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КзПП України працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен бути дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або вручення копії трудової книжки. Судом встановлено, що позивач тільки 31.05.2016 року отримав трудову книжку і узнав з яких підстав його було звільнено. Вимоги заявлені позивачем , це фактично вимоги про зміну дати і формулювання звільнення, це не спір про звільнення, тому в даному випадку повинен застосовуватися тримісячний строк для звернення до суду. Суд вважає, що тримісячний строк звернення до суду позивачем не пропущений, оскільки його необхідно відраховувати з 31.05.2016 року, з моменту отримання позивачем трудової книжки, а звернувся позивач до суду 30.08.2016 року, тобто в передбачений законом тримісячний строк звернення до суду. Судом встановлено, що 26.02.2013 року позивач на засіданні Наглядової ради ПАТ « Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання «був обраний генеральним директором Публічного акціонерного товариства «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання», що зафіксовано в протоколі № 38 від 26.02.2013 року. На підставі вищезазначеного рішення 26.02.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений трудовий контракт на строк з 26.02.2013 року до 26.02.2016 року. Судом встановлено, що з 15.12.2015 року по 04.03.2016 року позивач знаходився на лікарняному, тобто в період закінчення строку дії трудового договору, укладеного між сторонами. Відповідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України - контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно зі ст. 24 КЗпП України - контракт обов'язково укладається у письмовій формі. 26 лютого 2013 року при укладанні контракту між позивачем та ПАТ «БЗПТО» від імені, якого діяв член Наглядової ради [PERSON] було досягнуто згоди по всім умовам, а також строку його дії і порядку його розірвання. Відповідно до п. 11.1 Контракту він діє до 26 лютого 2016 року. П.11.2. передбачено, що керівник вважається найнятим товариством на строк контракту. За письмовою згодою сторін після закінчення строку дії контракту його може бути укладено на новий строк, або дія Контракту може бути продовжена. У п.11.3. зазначено, що умови та положення контракту можуть бути зміненні тільки за угодою Сторін у письмовій формі. Після закінчення дії контракту ніяких письмових угод щодо укладення його на новий строк позивач не укладав, а навпаки акціонерам та членам Наглядової ради було відомо про його небажання укладати Контракт на новий строк у зв'язку із погіршенням стану здоров'я позивача. Тобто, судом встановлено, що позивач повинен бути звільнений відповідачем 26.02.2016 року, саме по закінченню строку дії трудового договору, укладеного між сторонами. Відповідно до фотокопії трудової книжки позивач звільнений 12 квітня 2016 року відповідно до наказу № 30-к від 12.04.2016 року у зв»язку із прогулами без поважних причин по п.4 ст. 40 КзПП України, що підтверджується актами про невихід на роботу, починаючи з 09.03.2016 року по день звільнення. Судом встановлено, що підтверджується фотокопією заяви позивача від 09.03.2016 року (перший робочий день після закінчення лікарняного) про видачу йому належним чином оформленої трудової книжки та проведення повного розрахунку з ним у зв»язку із закінченням строку дії контракту, на заяві є відмітка про отримання заяви відповідачем, але позивачу видали трудову книжку лише 31.05.2016 року, повідомив в телефонному режимі , що не можуть видати трудову книжку у зв»язку з тим, що начальник відділу кадрів знаходиться у відпустці. Тобто, судом встановлено, що позивач не вийшов 10.03.2016 року на роботу, оскільки вважав, що він звільнений 26.02.2016 року по закінченню строку дії трудового контракту. Доводи представника відповідача щодо неможливості звільнення позивача по закінченню строку контракту під час находження на лікарняному не відповідає приписам трудового законодавства України, а саме ч. З ст. 40 КЗпП України встановлює заборону звільнення лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст..ст. 40, 41 КзПП України, а підстави звільнення за п.2 ч.1 ст. 36 КзПП України не є випадком звільнення працвника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Зазначена правова позиція також міститься у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 02 квітня 2014 року № 6-19 цс 14. Норми ст. 39-1 КзПП України в даному випадку також не застосовуються, тому що вони стосуються продовження строку дії строкового договору , який укладений на невизначений строк. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на якій він був укладений. Власник також не зобов»язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутню звільнення за п. 2 ст. 36 КзПП України. Таким чином, судом встановлено, що наказ від 12.04.2016 року про звільнення позивача [PERSON] за ст.. 40 п.4 є незаконним в частині підстав звільнення та дати, необхідно визнати його незаконним в цій частині, тому що позивач повинен бути звільнений 26.02.2016 року на підставі п.2ч.1 ст. 36 КзПП України. Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222цьогоКодексу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Відповідно до ч.Зст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. Тому позовні вимоги про зобов»язання відповідача внести зміни до трудової книжки також є законними і обґрунтованими. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно також стягнути судові витрати у вигляді судового збору у\~ розмірі 1102,40 грн. На підставі п.2 ч.1 ст.. 36. п2, 40, 41, 233 КзПП України і

Outcome: partial