Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до відповідачки про відшкодування шкоди завданої злочином. Свій позов мотивує тим, що [PERSON] працювала у ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаді керівника відділу з обслуговування персональних клієнтів Червоноградської філії з 06 вересня 2005 року по 01 вересня 2006 року. За час роботи останньою були оформлені кредитні картки «Універсальна GOLD» [NUMBER] з кредитним лімітом 10 000 грн. та [NUMBER] з лімітом 1000 доларів США на ім'я [PERSON] Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 30.05.2010 року встановлено, що [PERSON], зловживаючи своїм службовим становищем, переслідуючи корисливі цілі, перебуваючи у зговорі із співучасником який мав доступ до кредитних карт [PERSON], всупереч встановленій процедурі збільшення лімітів по кредитах при відсутності належним чином оформленої заяви [PERSON] на збільшення ліміту на злочинне прохання співучасника, шляхом підробки анкетної заяви Позичальника збільшила кредитні ліміти по кредитній картці [NUMBER] з 1000 доларів США до 4000 Доларів США та кредитній картці [NUMBER] з 10 000 грн. до 25 000 грн. без дозволу та відома [PERSON] Відтак відповідач своїми злочинними діями спричинила банку матеріальну шкоду на суму 50 280,00 грн. З огляду на наведені обставини, просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, покликавшись на обставини викладені в позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та зазначила, що позивачем без поважних причин пропущений строк звернення до суду, що є підставою для відмови у позові. Пояснення відповідачки підтримав і її представник [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у справі письмові документи, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають до задоволення із наступних підстав. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як вбачається з вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 30.06.2011 року [PERSON] визнано винною за ст.ст. 364 ч.2, 366 ч.2 КК України та призначено покарання у вигляді 4 (років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в банківських установах, пов'язаних з товарно-матеріальними цінностями, терміном на 2 роки та звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном на 2 роки. Постановою судді Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2010 р., апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» на вирок Червоноградського міського суду від 30.06.2011 р., залишено без розгляду. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 18.03.2011 р., постанову судді Червоноградського міського суду від 23.12.2010 р., залишено без змін, а апеляцію представника потерпілого ПАТ КБ «ПриватБанк» від 10.12.2010 р. - без задоволення. На підставі ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як вбачається з роз'яснень п. 9 постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» № 3 від 31 березня 1989 року, матеріальна відповідальність робітників і за шкоду, заподіяну злочином підприємству, установі, організації, з якими вони перебували у трудових відносинах, визначається згідно з ст.ст.130-138 КЗпП України. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі коли шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На думку суду, даний позов є підставний в частині заподіяння збитків, які встановлені вироком Червоноградського міського суду Львівської області на суму 30150 грн. Згідно з ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім цього ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі і що сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації, п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п. 51). Виходячи з наведеного, враховуючи те, що вирок Червоноградського міського суду щодо відповідачки набрав законної сили 18.03.2011 р., а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом 20.06.2014 р., наявні всі підстави, які свідчать про пропуск строку позовної давності. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 16 березня 2014 року по справах № 6-14цс14 та № 6-20цс14, висновки якого відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими. Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 „Про судове рішення у цивільній справі", суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Дотримання строку звернення з позовом є однією з умов для реалізації права на позов. Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак - ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками. При цьому, позивач не заявляв клопотання і не порушував питання про поновлення чи продовження процесуальних строків, тоді як відповідач до вирішення справи по суті звернувся до суду з письмовим клопотанням (в порядку передбаченому частиною третьою статті 267 ЦК), про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що заявлений позов поданий з порушенням строку позовної давності, а тому, в задоволенні такого слід відмовити.

Outcome: dismissed