Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, яким просив визнати недостовірною інформацію відносно нього, поширену [PERSON] у зверненні від 06 серпня 2015 року, адресованому Харківському міському голові та зобовязати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати вищевказану інформацію шляхом направлення листа Харківському міському голові із зазначенням тексту наступного змісту «[PERSON]! [PERSON] про те, що повністю не відповідає дійсності інформація відносно [PERSON], викладена мною у письмовому зверненні від 06 серпня 2015 року,, зокрема про те, що [PERSON] шляхом омани отримав право власності на житловий будинок по вул.. Київська, 7 у с. Буди Харківського району Харківської області, що він не розрахувався зі мною за нібито виконані мною будівельні роботи у сумі 3000 доларів США, що Харківський міський голова подарував [PERSON] квартиру у м. Харкові, що він вів кримінальну справу відносно Авакова», а також стягнути з [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 6000 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 10 серпня 2015 року на адресу Харківського міського голови від [PERSON] надійшло звернення, яким останній поширив недостовірну інформацію щодо позивача та зазначив, що останній придбав будинок у громадянина на імя Вітя та його жінки шляхом омани, крім того зазначив, що позивач нібито не розрахувався з ним за роботи, повязані з будівництвом житлового будинку. Однак позивач зазначає, що не перебував з відповідачем у цивільно-правових відносинах, повязаних з будівництвом житлового будинку. Роботи по будівництву виконували професійні будівельники, всі розрахунки за будівельні роботи позивач проводив з особою, яка виконувала обовязки бригадира, який мав право залучати інших осіб до певних робіт, дійсно позивач зустрічав відповідача на будівельному майданчику, однак виконання конкретних робіт останнім позивачу невідоме. Крім того, останній раз будівельні роботи позивач проводив в 2011 році, житловий будинок та тимчасова гостьова будівля до теперішнього часу не добудована, будівництво зупинено. Із зазначеного часу ані відповідач, ані будь-які інші особи не зверталися з вимогами чи претензіями щодо розрахунків за організовані бригадиром роботи по будівництву, а тому інформація, викладена відповідачем в своєму зверненні дискредитує позивача та є наклепом. Відповідач у своєму зверненні також розповсюджує інформацію про те, що позивач нібито вів кримінальну справу відносно Авакова, однак у посадові обовязки останнього як посадової особи органу місцевого самоврядування не входить ведення будь-яких кримінальних справ, а тому він не міг повідомляти відповідачу такі відверто неправдиві факти. Щодо доходів позивача, зазначених у зверненні [PERSON], позивач вказує, що вони задекларовані у встановленому законом порядку, а інформація про те, що Харківський міський голова подарував квартиру позивачу, також є недостовірною, оскільки він знаходиться виключно у службових відносинах із вказаною особою. Враховуючи, що негативна інформація щодо позивача, викладена у зверненні відповідача, має характер наклепу, така інформація є оціночним судженням, а отже підлягає спростуванню, а оскільки неправдиві відомості були розповсюджені у формі звернення, є очевидним, що відповідач не мав намір захищати свої права, безпідставні та образливі висловлювання мали своєю метою приниження честі, гідності та авторитету позивача серед керівників виконавчих органів Харківської міської ради та інших посадових осіб органу місцевого самоврядування. За багато років наполегливої праці у державних органах місцевого самоврядування позивач здобув репутацію спеціаліста, в добропорядності та знаннях якого не виникало сумнівів. Про зверення відповідача з безпідставним звинуваченням позивача дуже швидко дізналася велика кількість працівників виконавчих органів Харківської міської ради, а будь-яка інформація завжди породжує чутки та домисли, на викорінення яких необхідні роки. На думку позивача, звернення відповідача було направлене саме на приниження позивача серед професійного оточення та безпосереднього керівництва, а тому поширенням інформації, яка безпідставно ставить під сумнів його репутацію як юриста і державного службовця, підтверджується факт заподіяння останньому моральних страждань. Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди, позивач виходив з того, що суму, яку він просить стягнути в якості компенсації з відповідача, він планує витратити на активну участь у різноманітних семінарах, програмах, круглих столах та зустрічах з актуальних питань місцевого самоврядування, а також на організацію допомоги при розробці законів та нормативних актів локального рівня із соціальних питань. Такими діями позивач планує підтримати свою репутацію та довести добропорядність. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, пояснив про обставини, викладені вище. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні підтвердження, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення та доводи позивача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] працює з 02 січня 2013 року на посаді заступника директора Юридичного департаменту Харківської міської ради Харківської області, має 7 ранг посадової особи місцевого самоврядування. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до Харківського міського голови [PERSON] із заявою від 06 серпня 2015 року, яка прийнята Департаментом діловодства Харківської міської ради 10 серпня 2015 року за №Б-10-25575/1-15. В зазначеній заяві відповідач просить сприяти у виплаті йому заробітної плати за роботи з будівництва будинку, який належить [PERSON], а також вказує на наступні обставини: у 2011-2013 році він виконував роботи по будівництву будинку, розташованого в смт. Буди по вул.. Київській, 5 та 7, який [PERSON] купив у громадянина на імя Вітя та його жінки, ввівши їх в оману, за виконану роботу [PERSON] з відповідачем не розрахувався, при цьому зазначив, що він вів кримінальну справу проти Авакова, є головним юристом у Харківського міського голови, який йому подарував квартиру в центрі. Крім того, [PERSON] звернувся з аналогічною заявою до Харківської міської ради 21 серпня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України, \~Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно вимог ст. ст.\~10,\~11 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1, 3 ст.\~60\~ЦПК України,\~доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобтотягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Згідно\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до вимог\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом в тому числі свого особистого немайнового права та інтересу. Згідно ст. 271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. \~Одними із видів особистих немайнових прав фізичної особи є право на повагу до її гідності та честі, недоторканість своєї ділової репутації. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту (ст.ст.297,\~299 ЦК України). Відповідно до\~ст. 277 ЦК України\~фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок таких дій останнього були порушені особисті немайнові права позивача. Як розяснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Разом з тим, згідно ч. 4\~ст. 34 Конституції України\~кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Відповідно до\~ст. 40 Конституції України\~усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обгрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У п.1\~постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань . Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України „Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.\~\~ За розясненнями, які містяться у пункті 16 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до\~ст. 40 Конституції України\~усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Тому, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого\~ст.40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.\~\~ Підставою для спростування відомостей у судовому порядку є наявність завідомо неправдивих відомостей, а також коли буде встановлено, що для такого звернення не було жодних підстав і воно не було викликано наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси. За п. 19 вищевказаної постанови Пленуму, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації чи вона є фактичним твердженням, чи оціночним судженням, які, за винятком образи та наклепу, є висловленням і не містять фактичних даних, зокрема критика оцінки дій навіть з використанням гіпербол, алегорій та сатири.\~\~ Відповідно до ч. 2 ст. 30\~Закону України «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Як зазначено в абз. 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Таким чином, посадові чи службові (публічні) особи мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Як вбачається зі змісту заяви відповідача [PERSON], адресованої Харківському міському голові, інформація, що викладена в цій скарзі, є виключно узагальненою суб'єктивною критичною думкою та переконанням відповідача про незаконність дій позивача, як посадової особи органу місцевого самоврядування, які за думкою відповідача підлягають перевірці, звернення відповідача до органів влади є механізмом реалізації\~\~його права на таке звернення до органів місцевого самоврядування, в яких відповідач висловив свою субєктивну думку відносно позивача, вказана у запиті інформація відповідає\~\~вимогам\~\~ст. 34 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян». Крім того, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів не достовірності поширеної відповідачем інформації, закон, зокрема ст. 277 ЦК України, не передбачає обовязку відповідача довести, що поширена ним інформація є достовірною. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed