Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

У лютому 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовними вимогами до фізичної особи підприємця [PERSON] про захист прав споживача та стягнення грошових коштів. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у між нею та відповідачем 13 липня 2017 року було укладено три договори на виготовлення меблів по індивідуальному замовленню з доставкою за адресою: [ADDRESS]. Загальна сума сплаченого авансу за даними договорами становить 178\~264,00 грн. Проте товарним чеком від 13 липня 2017 року підтверджується, що вона сплатила суму 180780,00 грн. Враховуючи граничні строки виконання роботи за відповідними договорами позивачка має право на відшкодування пені у розмірі 1701,60 грн. (договір №2722-С), 6628,38 грн. (договір 2724-С). А за договором 2723-С відповідач взагалі не поставила замовлені меблі, при цьому позивачкою був сплачений аванс у розмірі 24\~823,00 грн. Враховуючи вищезазначене, просила суд стягнути з фізичної особи підприємця на її користь надлишково сплачені кошти у розмірі 39\~408,16 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Відповідачка проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що прострочення терміну виконання договорів сталось з вини позивача, а тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позовна вимога, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне. Відповідно до п.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів (ч. 2 ст. 206 Цивільного кодексу\~України ) Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Порушення зобовязання у розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 та ч.2 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Такі положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком певної події. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем були укладені договори на виготовлення та поставку меблів по індивідуальному замовленню за адресою: [ADDRESS], від 13 липня 2017 року на загальну суму 55\~974,40 грн а саме: договір на виготовлення меблів по індивідуальному замовленню №2722-С з граничним строком виготовлення 22 вересня 2017 року, згідно з яким позивачка сплатила аванс у сумі 44\~779,00 грн.; договір на виготовлення меблів по індивідуальному замовленню №2723-С з граничним строком виготовлення 16 жовтня 2017 року, згідно з яким позивачка сплатила аванс у сумі 24\~823,00 грн.;договір на виготовлення меблів по індивідуальному замовленню №2724-С з граничним строком виготовлення 19 вересня 2017 року, згідно з яким позивачка сплатила аванс у сумі 108 662,00 грн. Загальна сума сплаченого авансу за даними договорами становить 178264,00 грн. Як вбачається з товарного чеку від 13 липня 2017 року за вказаними договорами позивачка сплатила відповідачу аванс у розмірі 180780,00 грн. Вищевказаними договорами (розділ 3) передбачено, що в разі прострочення виконання робіт виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від ціни невиконаної роботи за кожен день прострочення, але не більше 10% від суми кожного договору. З пояснень позивача, що не спростовується відповідачем вбачається, що за договором №2722-С відповідач виконала роботи з поставки меблів лише 31 жовтня 2017 року. За виставленим рахунком позивачка сплатила суму у розмірі 14500,00 грн., а також додатково 178,00 грн., що підтверджується відповідними товарними чеками, за умовами договору мала доплатити лише 11195,40 грн. Тобто, переплата по даному договору становить 3482,60 грн. Крім цього, позивачка має право згідно розділу 3 даного договору на неустойку пеню за прострочення виконання зобовязання на 38 днів, що становить 1701,60 грн. За договором №2724-С відповідач виконала роботи з поставки меблів лише 16 листопада 2017 року та виставила рахунок на суму 29937,84 грн. Позивачка сплатила цю суму, що підтверджується наявними в матеріалах справ товарними чеками. Тобто, по даному договору позивачка переплатила кошти у розмірі 2772,58 грн. Крім цього, позивачка має право згідно розділу 3 даного договору на неустойку пеню за прострочення виконання зобовязання на 61 день, що становить 6628,38 грн. Згідно договору №2723-С відповідачка взагалі до цього часу не здійснила поставку меблів, чим порушила взяті на себе зобовязання, у звязку з чим позивачка відмовилась від виконання даного договору та має право на повернення їй сплаченого авансу у сумі 24823,00 грн. Таким чином, відповідачка повинна повернути на користь позивачки надлишково сплачені кошти та пеню, а саме: 3482,60 грн. переплати та 1701,60 грн. пені за прострочення виконання зобовязання за договором №2722-С від 13 липня 2017 року, 2772,58 грн. переплати та 6628,38 грн. пені за прострочення виконання зобовязання за договором №2724-С від 13 липня 2017 року. А також, у звязку з невиконанням умов договору №2723-С від 13 липня 2017 року повернути позивачці сплачений аванс у розмірі 24\~823,00 грн. Відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Чинним ЦК України передбачена відповідальність за невиконання або неналежне виконання обовязків за договором про надання послуг у вигляді відшкодування останнім неустойки, встановленої договором або законом і відшкодування збитків, та не передбачена відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди, а також те, що така відповідальність не передбачена сторонами у договорі. Отже, відшкодування моральної шкоди в договірних відносинах не відбувається, якщо таке відшкодування прямо не передбачено договором, укладеним між сторонами. Крім того, суд враховує, що до даного договору застосовуються положення ЦК, якщо інше не встановлено законом, а також законодавство про захист прав споживачів, зокрема, Закон України «Про захист прав споживачів», але п. 5 ст. 4 цього Закону передбачено відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоровя людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Оскільки між сторонами склалися договірні правовідносини, які не передбачають стягнення моральної шкоди, тому це також є підставою для відмови в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. Також суд враховує, що між сторонами склались неприязні та напружені відносин, що не може бути достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. Беручи до уваги вищевикладене,

Outcome: partial