Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивачка звернулася до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 04.04.2013 року як укладений внаслідок помилки та введення її в оману. Ухвалою суду від 16 листопада 2015 року залучено [PERSON] та [PERSON] до участі у справі як правонаступників позивачки-Гупало [PERSON], померлої 03 лютого 2015 року; виключено з кола відповідачів [PERSON]. В обґрунтування позову позивачка вказувала, що вона мешкала за адресою: Мелітопольський район , с. Долинське вул. Жовтнева, 106 та разом з нею мешкали до останнього часу за вказаною адресою члени її родини - [PERSON], [INFO] - її співмешканець, син - [PERSON], невістка - [PERSON], та онуки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вся родина займала 9/20 часток зазначеного житлового будинку, які їй належали на праві приватної власності. Оскільки вона є людиною похилого віку, то вирішила подарувати частину свого будинку своїй дочці - [PERSON]. Таке рішення було обумовлено домовленістю із сином і задля того, щоб в подальшому уникнути тривалого процесу оформлення спадщини. Але син [PERSON] та його дружина [PERSON] запевнили її, що вся ця процедура буде тривалою та коштовною і буде дешевше подувати будинок [PERSON], оскільки вона є членом родини та мешкає в зазначеному будинку, і в подальшому вони також будуть доглядати за позивачкою та утримувати її згідно даного договору. Тобто, позивачка вважала, що буде укладений договір, відповідно до якого право власності на її будинок перейде до відповідачки після смерті позивачки. Задля здійснення даної угоди - укладання договору дарування, вона надала довіреність своєму синові, оскільки через свій похилий вік і онкологічне захворювання їй важко добиратися до міста Мелітополя та проходити відповідні нотаріальні процедури. 04.04.2013 року її син приїхав з м. Мелітополя і пояснив, що всі необхідні дії щодо переоформлення будинку вчинив. Так вони прожили в будинку до жовтня 2014 року. Більше питання відносно будинку ніким із членів родини не підіймалося. На початку жовтня 2014 року син посварився зі своєю дружиною, з якою він проживав в будинку позивачки, але офіційно був розлучений. В ході сварки її невістка заявила їй та її співмешканцю, що будинок на даний час належить їй, що вона є власницею 9/20 часток будинку і наказала їй, її співмешканцю та сину [PERSON] залишити будинок. Позивачка вважає, що її ввели в оману стосовно обставин укладання договору дарування частини житлового будинку, а саме стосовно правової природи договору. Оскільки укладена її сином угода про дарування частини житлового будинку не відповідала її намірам саме дарувати будинок [PERSON] і це вона зробила лише під впливом помилки а також важкої хвороби, що не давала їй змоги належним чином усвідомлювати всю повноту своїх дій. Крім того, вказує, що на момент звернення до суду, не мала іншого житла, її співмешканець - [PERSON] також є людиною похилого віку і онкологічно хворим та потребує постійного догляду і здійснити це можливо лише за місцем мешкання. А відповідно до довідки Фруктовської сільської ради [PERSON] зверталася до сільради за довідкою з метою оформити угоду купівлі-продажу будинку. Таким чином, вона здійснює всі дії щодо відчуження будинку. Позивачка вважає, що за викладених вище обставин були суттєво порушені її права , тому вона була змушена звернутися до суду. В судовому засіданні правонаступники позивачки [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] підтримали позовну заяву за обставинами, вказаними в позові, просять її задовольнити. Також зазначили, що 25 березня 2013 року під час контрольної перевірки працівниками ВАТ «Мелітопольгаз» за адресою проживання позивачки виявлено несанкціоноване використання газу, розраховано суму збитків, завданих споживачем ВАТ «Мелітопольгаз» в розмірі більше ніж 140000 грн. Тому, під загрозою втрати майна [PERSON] було вирішено подарувати будинок дочці- Харіній Л.В. 04 квітня 2013 року. [PERSON] зазначив, що [PERSON] переконала його оформити будинок саме на неї, [PERSON] була проти цього, але він обдурив мати. Після укладення договору дарування будинку [PERSON] почала почувати себе господаркою будинку, всіляко ображати [PERSON] [PERSON] зазначив, що укладення договору дарування будинку не відповідало дійсному волевиявленню позивачки, а було вчинено під впливом помилки, про що свідчить наступне: похилий вік позивачки; поганий стан здоров»я її; відсутність фактичної передачі житла; відсутність у позивачки іншого житла; той факт, що позивачка залишилась проживати в будинку після укладення оспорюваного договору. Також зазначив, що укладення оспорюваного договору сталося внаслідок умисного введення в оману позивача з боку [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні [PERSON], її представник [PERSON] проти позову заперечували в повному обсязі, надали відповідні заперечення (а.с. 139-140). Зазначили, що договір дарування частини житлового будинку від 04 квітня 2013 року між [PERSON]та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 04 квітня 2013 року вчинений з додержанням вимог встановлених ст.203 Цивільного Кодексу України необхідних для чинності правочину. У відповідності до п.6 укладеного Договору дарування частини житлового будинку, Дарувальниця зобовязалася і передала всі документи (технічний паспорт, розрахункові книжки за комунальні послуги), ключі, тощо, необхідні Обдаровуваній для здійснення її прав власниці. Волевиявлення [PERSON] повністю відповідало її внутрішній волі. Передачею документів на вказану частину будинку і ключів від нього [PERSON] [PERSON] до підписання договору, посвідчення [PERSON] довіреності про дарування будинку саме [PERSON], свідчить про її обізнаність про укладання саме договору дарування. Про обізнаність [PERSON] про укладання договору дарування будинку саме з [PERSON] також свідчить переоформлення особового рахунку і договору на постачання газу [PERSON], де у звязку з переоформленням договору на газопостачання, вже після укладення договору дарування всі особи що проживали у будинку проходили інструктаж з техніки безпеки. Ні на момент укладання договору дарування ні у період після нього [PERSON] не потребувала стороннього догляду, вона була здатна піклуватися про себе сама. Вигадки про те що вона розраховувала на утримання спростовуються заявленим нею позовом від 15 жовтня 2014 року, де містяться посилання [PERSON] на те, що вона мала намір дарувати будинок доньці і мова про утримання взагалі не йде. Згодом, вона поміняла свою позицію і у позові від 09 грудня 2014 року вже посилається на те що вона думала що її будуть утримувати. На момент посвідчення довіреності приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] 04 квітня 2013 року реєстровий №1020, а також посвідчення 04 квітня 2013 року Договору дарування частини житлового будинку приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області, [PERSON] перебувала у здоровому глузді, усвідомлювала значення своїх дій та повністю ними керувала, вела домашнє господарство. Вона не була визнана недієздатною, обмежено дієздатною, над нею не були встановлені ні опіка ні піклування, вона не страждала на психічні захворювання та розлади, вела повноцінне життя. Крім того, у позовній заяві позивач посилається то на введення його в оману, то на помилку щодо природи правочину, тобто сам позивач не знає на які обставини послатися і що насправді відбулося. Про це також свідчить і попередній позов по справі №320/10989/14-ц\~(провадження №2/320/3743/14). Також ці обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи №320/4409/13-ц\~(провадження №2/320/17/14) за позовом ВАТ «Мелітопольгаз» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування збитків. Вказали, що посилання позивача на припущену ним помилку щодо природи правочину, також необґрунтоване, тому що позивач [PERSON] все розуміла, навіть наполягала на даруванні будинку саме [PERSON]. [PERSON] пояснила, що [PERSON] вирішила подарувати їй будинок не у зв»язку із проблемами із ВАТ «Мелітопольгаз», а задля забезпечення житлом своїх трьох онуків, враховуючи на негаразди у сімейному житті з [PERSON] Після укладення договору дарування саме [PERSON] платила за комунальні послуги як власниця будинку. Вислухавши думки сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступних обставин. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON], згодом-її правонаступниками не доведено ті обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, що оспорюваний договір дарування будинку укладено [PERSON] в результаті помилки чи обману чи під впливом тяжкої для неї обставини. Так, в судовому засіданні встановлено наступне. 04 квітня 2013 року приватним нотаріусом [PERSON] посвідчено довіреність, якою [PERSON] уповноважує [PERSON] подарувати належну їй 9/20 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: Запорізька область, Мелітопольський район, с. Долинське, вул. Жовтнева, буд.106 гр. [PERSON] (а.с 168). 04 квітня 2013 року укладено договір дарування частини житлового будинку між [PERSON] та [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої [PERSON], приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 04 квітня 2013 року за реєстровим №1020 (а.с.5). У відповідності до п.6 укладеного Договору, Дарувальниця зобовязалася і передала всі документи (технічний паспорт, розрахункові книжки за комунальні послуги), ключі, тощо, необхідні Обдаровуваній для здійснення її прав власниці. У відповідності до п.9 укладеного Договору, [PERSON] підтвердила прийняття дарунка одержанням документів на 9/20 частин житлового будинку та ключів від неї до підписання вказаного договору. Тобто, договір був виконаним в день його укладання і підписання. Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування будинку, позивачка одночасно посилалася на те, що помилялася щодо обставин укладеного договору дарування, які мають істотне значення, навмисно була введена в оману та вчинила спірний договір під впливом тяжкої обставини; зазначала, що уклала оспорюваний договір внаслідок того, що відповідачка та [PERSON] навмисно ввели її в оману відносно природи правочину, прав та обов'язків сторін, вона вважала, що укладає договір, згідно з яким право власності на її будинок перейде до відповідачки після смерті позивачки, а [PERSON] буде утримувати її до смерті. Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року № 9, правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У відповідності до п.20 Постанови пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Як роз"яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 Постанови від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім"ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення яких або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, оману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Передачею документів на вказану частину будинку і ключів від нього [PERSON] [PERSON] до підписання договору, посвідчення [PERSON] довіреності про дарування будинку саме [PERSON], свідчить про її обізнаність про укладання саме договору дарування. Про обізнаність [PERSON] про укладання договору дарування будинку саме з [PERSON] також свідчить переоформлення особового рахунку і договору на постачання газу [PERSON], де у звязку з переоформленням договору на газопостачання, вже після укладення договору дарування всі особи, що проживали у будинку проходили інструктаж з техніки безпеки (а.с. 186) До того ж, Мелітопольським місьрайонним судом розглядалась цивільна справа №320/10989/14-ц\~(провадження №2/320/3743/14) за позовом [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, який залишено без розгляду. В позовній заяві по цій справі [PERSON] вказувала на те, що хотіла подарувати частину свого будинку доньці [PERSON], а у звязку з тим, щ їй важко добиратись до м. Мелітополь, то вона дала довіреність своєму синові на укладання договору дарування. Згодом дізналася про те, що син подарував будинок не її дочці, а [PERSON] (а.с..141) Тобто не визнавала той факт, що їй було відомо про те, що будинок буде подаровано саме відповідачці. У подальшому, у позовній заяві від 09.12.2014 року (цивільна справа, що розглядається), [PERSON] вже визнає той факт, що їй було відомо про те, що будинок буде подаровано і подаровано саме [PERSON], але з умовою утримання її до смерті. З викладеного вбачається, що укладений Договір дарування частини житлового будинку відображає дійсний намір [PERSON], подарувати будинок, її воля була направлена саме на досягнення мети правочину - дарування частини житлового будинку. Позивачем (правонаступниками позивача) не подано суду належних і допустимих доказів того, що між Дарувальницею і обдаровуваною були якісь домовленості у тому числі про утримання [PERSON]. Не надано доказів того, що на момент укладання договору дарування або у період після нього [PERSON] потребувала стороннього догляду. Навпаки, зворотнє підтверджуються: - відповіддю КУ «Мелітопольська міська лікарня № 2» Мелітопольської міської ради Запорізької області №353 від 29.10.2015 року, згідно з якою [PERSON] на стаціонарному лікуванні не перебувала, ймовірно могла перебувати на обліку у лікарів КУ «Мелітопольська центральна районна лікарня» у звязку з тим, що є мешканкою Мелітопольського району (а.с. 148); - відповіддю КУ «Мелітопольська центральна районна лікарня» №1716/4.3. від 27.10.2015 року, згідно з якою [PERSON] на диспансерному обліку в поліклініці Мелітопольської ЦРЛ не перебувала у тому числі у лікарів психіатра, онколога, кардіолога, зверталась 03.11.2014 року з діагнозом гострий бронхіт (а.с.147); - відповіддю КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» ЗОР №397 від 30.10.2015 року,згідно з якою КУ «Мелітопольський онкологічний диспансер» ЗОР інформацією щодо [PERSON] не володіє (а.с.149); - відповіддю КУ «Мелітопольський міський психіатричний диспансер» ЗОР від 25 листопада 2015 року, наданою на запит суду, згідно якої [PERSON] не перебуває на обліку у лікаря-нарколога(а.с. 170). Крім того, враховуючи й вищевикладене, суд зауважує, що у позовній заяві позивач посилається то на введення його в оману, то на помилку щодо природи правочину, то на вчинення правочину під впливом тяжкої для неї обставини, тобто сам позивач не знає на які обставини послатися. Також ці обставини підтверджуються матеріалами цивільної справи №320/4409/13-ц\~(провадження №2/320/17/14) за позовом ВАТ «Мелітопольгаз» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про відшкодування збитків, дослідженої в судовому засіданні зокрема: -згідно заяви [PERSON] про вчинені кримінальні правопорушення, адресованої начальнику Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області від 18 листопада 2013 року, [PERSON] посилається на те, що у будинку № 106 проживає новий власник житлового будинку [PERSON] (цивільна справа №320/4409/13-ц\~(провадження №2/320/17/14) а.с.169 Т.1; а.с., що розглядається а.с.203). Отже, твердження позивачки у позові в даній справі щодо її впевненості в тому, що право власності на будинок перейде до відповідачки після смерті [PERSON] спростовується вказаним у вищенаведеній заяві, де вона чітко вказує про нового власника житла, що тягне за собою критичне ставлення суду до обставин, зазначених в позові. Також, той факт, що волевиявлення [PERSON] повністю відповідало її внутрішній волі підтверджується показаннями свідка [PERSON], допитаної в судовому засіданні, яка пояснила, що [PERSON]- її бабуся висловлювала намір подарувати будинок [PERSON] восени 2012 року за відсутністю [PERSON] На повне виконання договору дарування вказує й той факт, що відповідачка пісялд укладення договору дарування стала проживати у вказаному житловому будинку, що підтверджується відповідною довідкою виконкому Фруктовської сільської ради Мелітопольського району від 04 червня 2013 року (а.с.201). Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи, поданих сторонами доказів, ніяких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України не вчинено і не могло бути вчинено, волевиявлення дарувальника було направлено саме на укладання договору дарування і саме з [PERSON], що підтверджується підписаною [PERSON] довіреністю і укладеним на підставі довіреності договором дарування. Показання свідка [PERSON] Івановича-співмешканця [PERSON] зводяться до того, що він вважає, що має право на половину житлового будинку, який придбавав разом з [PERSON] 1986 році і його незгоди з фактом дарування будинку відповідачці, а тому не можуть бути прийняті судом в якості доказів для визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Стосовно тверджень сторони позивача щодо здійснення [PERSON] дій щодо відчуження будинку (звернення її до сільради за довідкою з метою оформити угоду купівлі-продажу будинку), суд знаходить їх необґрунтованими, будь-якими доказами не доведеними у зв»язку з наступним. Так, зі змісту довідки Фруктовської сільської ради Мелітопольського району № 467 від 09 жовтня 2014 року вбачається, що [PERSON] звернулася до сільської ради за довідкою про те, що в будинку № 106 не зареєстровані малолітні діти. Вказано, що довідка була потрібна для оформлення договору купівлі-продажу вказаного будинку (а.с.13). Однак, заява [PERSON] про видачу такої довідки суду надано не було, що позбавляє можливості встановити дійсну мету звернення її за такою довідкою. Більш того, згідно довідки про отримання (неотримання) допомоги від 08 жовтня 2014 року, виданою начальником соціального захисту населення Мелітопольської районної державної адміністрації, відповідачка в цей час зверталася до УПСЗН стосовно її перебування на обліку відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім»ям з дітьми» (а.с.209), що узгоджується з поясненнями [PERSON] щодо звернення її до Фруктовської сільської ради для виписки своїх дітей з метою переведення соціальних виплат на них за місцем реєстрації відповідачки до с. Балки Василівського району. Отже, враховуючи вищевикладене, належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що при укладанні договору дарування [PERSON] (чи(або) [PERSON]І.) навмисно ввели позивача в оману, по справі не надано, доводи позивача (її правонаступників) про те, що, укладаючи договір дарування з [PERSON], помилково вважала, що взамін остання буде довічно забезпечувати її утриманням та доглядом, суд визнає недоведеними. Також належних та переконливих доказів того, що на час укладання договору стан здоров"я [PERSON] погіршився, вона стала потребувати сторонньої допомоги або у її житті сталася подія, обставини якої змусили її укласти договір, суду не надано. Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини, зазначені позивачкою та її правонаступниками в обґрунтування своїх позовних не доведеними і у звязку з цим не вбачає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed