Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] та примусово виселити його з будинку; зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкод в користуванні зазначеним будинком та надати їй ключі від будинку. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона являється власником будинку [ADDRESS]. [PERSON] було надано право на користування даним будинком. Проте позивач не має змоги потрапити до свого будинку, оскільки відповідач змінив замки в дверях та проводить ремонтні роботи, які можуть призвести до руйнування будинку. [PERSON] вказувала, що звернулась до відповідача з вимогою про звільнення будинку до 01.11.2016 року, однак вимогу ним не виконано, в зв'язку з чим позивач і просить захистити її право на користування та розпорядження належним їй майном. Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено; вирішено усунути перешкоди в користуванні [PERSON] житловим будинком [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням. Виселено [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS]. Зобов'язано відповідача не чинити позивачу перешкод в користуванні житловим будинком [ADDRESS] та передати [PERSON] ключі від житлового будинку. Стягнуто з відповідача на користь позивача 551 грн 20 коп. в якості відшкодування судових витрат. Додатковим рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 лютого 2017 року стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. В апеляційних скаргах [PERSON] просить скасувати рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, а також скасувати додаткове рішення від 14 лютого 2017 року та направити справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції для усунення недоліків шляхом примусового стягнення недоплаченого судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. з позивача [PERSON] Відповідач вказує, що з 2010 року він більше п'яти років проживав з донькою позивача [PERSON], її дитинною в будинку [ADDRESS]. В цьому будинку зареєстрована та проживала його мати [PERSON] В будинок він вселився та був зареєстрований, як член сім'ї позивача, а тому має право користування будинком в силу положень ч. 2 ст. 64, ст.156 ЖК України на що суд не звернув уваги та прийшов до невірного висновку. За цей час він разом з [PERSON] зробили прибудову до будинку, провели поточний ремонт, газифікували будинок за власні кошти, в тому числі він вклав у будівництво частину грошових коштів за проданий будинок в с. Вишневе Ріпкинського району та кредитних кошів взятих на картковий пенсійний рахунок своєї матері, а тому відповідач вважає себе співвласником будинку [ADDRESS]. Вказані обставини були встановлені в судовому засіданні, але не враховані при прийнятті рішення. [PERSON], в апеляційній скарзі щодо оскарження додаткового рішення, зазначає, що суд першої інстанції не врахував вказівок апеляційного суду та невірно вирішив питання щодо стягнення з нього судового збору в дохід держави, оскільки рішення суду першої інстанції не ступило в законну силу, а отже всі судові витрати повинні бути стягнуті з позивача. Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] вцілому зареєстровано за [PERSON] на праві приватної власності з 01.02.2010 року.( а.с.13) Відповідач [PERSON] і донька позивача - [PERSON], у період з 2010 року по травень 2015 року, проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу по [ADDRESS]. [PERSON] є зареєстрованим у вказаному будинку з 4 лютого 2011 року, а його мати [PERSON] з 11.07.2014 року. Реєстрація за вказаною адресою відповідача та його матері була проведена з дозволу позивача. Вказані особи були зареєстровані, як члени сім»ї позивача. За час спільного проживання в будинку [PERSON] та [PERSON] було зроблено прибудову до будинку [ADDRESS] та проведено його газифікацію. Платежі за комунальні послуги по утриманню будинку до листопада 2016 року сплачувались [PERSON], а до травня 2015 року [PERSON] та [PERSON] Вказані обставини сторонами визнані та доказуванню не підлягають. Після припинення з травня 2015 року , спільного проживання [PERSON] з [PERSON], відповідач [PERSON] залишився проживати в будинку один. [PERSON] не заперечувала протии цього до серпня 2016 року. 06 серпня 2016 року позивачка [PERSON] направила на адресу відповідача письмове попередження з проханням знятися з реєстрації та залишити будинок [ADDRESS]. ( а.с.43) [PERSON] не заперечував протии зняття його з реєстрації та звільнення будинку після сплати позивачем компенсації за проведені поліпшення в будинку про, що письмово повідомив [PERSON] листом від 11.08.2016 року. ( а.с.41) Відповідно до актів обстеження будинку [ADDRESS] від 23.07.2016року, 22.08.2016 року, 01.10.2016 року вбачається, що позивачка [PERSON] не має вільного доступу до будинку [ADDRESS], оскільки відповідач змінює замки та не надає ключів від будинку.( а.с.17-19) Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] отримав сервітут на право користування будинком , як член сім»ї позивача, оскільки перебував у фактичних шлюбних відносинах з її донькою, а отже після їх припинення з травні 2015року, відпали і підстави для існування вказаного сервітуту. Норма закону, яка б регулювала порядок визнання особи, котра не є членом сім»ї власника, такою що втратила право користування жилим приміщенням, в діючому законодавстві, зокрема, ЖК та ЦК України відсутня, а тому суд застосував за аналогією закону ст. 405 ЦК України. Доводи відповідача, щодо причин залишення його проживати в будинку, що належить позивачу на праві власності, не є предметом розгляду даної справи, спір з цього приводу може бути розглянуто в рамках іншої цивільної справи. З такими висновками суду першої інстанції частково погоджується колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного. Звертаючись до суду з позовом позивачка [PERSON] просила суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] та примусово виселити його з будинку, що є за своєю правовою природою різними підставами для задоволення позову та врегульовано різними нормами закону на що суд не звернув увагу при ухваленні судового рішення застосувавши аналогію закону. Питання пов'язані з користуванням жилим приміщенням в будинках належних громадянам на праві приватної власності, врегульовано нормами глави 6 розділу 3 ЖК, якими й необхідно керуватися при вирішенні спорів (про виселення з таких приміщень, право користування ними, тощо). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку ( квартиру), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Підстави для виселення членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), виходячи з положень ст.157 ЖК, обмежені ч.1 ст.116 ЖК. Будь яких доказів щодо вжиття до [PERSON] заходів попередження і громадського впливу, які б підтверджували їх систематичність у порушенні ним саме правил співжиття, псування майна чи його пошкодження, несплати комунальних послуг без поважних причин матеріали справи не містять. Наявність акту обстеження будинку від 22 серпня 2016 року про встановлення факту можливогов майбутньому псування будинку, саме по собі не є свідченням фактичного пошкодження майна [PERSON] відповідачем [PERSON] У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 ЖК. Передбачені ст.ст. 9,156,157 ЖК України обмеження, щодо виселення не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319,ч.1,2 ст. 321 ЦК України власник не може бути позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. Таким чином, суд, вирішуючи спір по суті, не врахував, що не може бути підставою для виселення колишніх членів сім'ї власника житлового будинку чи квартири сам факт припинення сімейних відносин з власником квартири, оскільки їх право користування врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України). Оскільки, суд неповно дослідив обставини справи, права і обов'язки сторін стосовно користування житловим приміщенням, виселення з нього, а також неправильно кваліфікував взаємовідносини сторін і застосував норму матеріального закону яка не підлягає застосуванню, рішення суду як незаконне в цій частині підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позовних вимог. Судовому захисту підлягає право позивача щодо користування будинком шляхом надання [PERSON] ключів від нього, оскільки право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Рішення суду першої інстанції в цій частині є вірним. Виходячи з вище зазначено, колегія суддів апеляційного суду Чернігівської області вважає, що апеляційна скарга [PERSON] на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року скасуванню в частині задоволених позовних вимог про усунення перешкод в користуванні [PERSON] житловим будинком [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням та примусового виселення з будинку з ухваленням нового рішення в цій частині про відмовою в їх задоволенні. Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення судових витрат, суд першої інстанції в порушення вимог ст.220 ЦПК України виніс ухвалу замість ухвалення додаткового рішення суду, тому апеляційна скарга відповідача на додаткове рішення суду підлягає частковому задоволенню, а ухвала скасуванню з постановленням нового рішення в цій частині. Оскільки суд апеляційної інстанції задовольнив позовні вимоги позивача частково, а [PERSON] при подачі позову не повністю сплачено судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції, то з неї на користь держави підлягає стягненню недоплачений судовий збір в сумі 551,20 грн. та судовий збір за апеляційний розгляд справи в розмірі 606,32 грн.

Outcome: partial