Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

У вересні 2019 року позивач Перший заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави Узинської об`єднаної територіальної громади в особі Узинської міської ради до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Земельний горизонт», товариство з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» про скасування реєстрації та витребування земельних ділянок, посилаючись на наступні обставини. У ході досудового розслідування кримінального провадження № 42019111030000196 від 18.07.2019 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення у власність [PERSON] земельних ділянок для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області. Земельні ділянки з кадастровими номерами 3220410500:05:0023:0001, площею 44,483 га, 3220410500:05:006:0022, площею 29,3443 га, 3220410500:05:005:0016, площею 17,784 га, 3220410500:05:006:0026, площею 8,4846 га, 3220410500:05:005:0018, площею 4,3899 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області вибули зі спільної власності територіальної громади м. Узин у приватну власність без жодних рішень Узинської міської ради. Так, відповідно до державного акту на право постійного користування землею № 000494 від 14.02.1997 р., який видано на підставі рішення виконкому Узинської міської ради народних депутатів від 10.09.1996 № 86 та зареєстровано в Книзі записів державних акті на право постійного користування землею за № 64, право постійного користування спірними земельними ділянками належало АТВТ «Узинський цукровий комбінат» (ТДВ «Узинський цукровий комбінат»). Також встановлено, що рішенням реєстратора комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Дещук Алли Сергіївни № 445085115 від 10.12.2018 право власності на вищезазначені земельні ділянки зареєстровано за [PERSON] . Цього ж дня право власності на вищезазначені земельні ділянки на підставі актів прийому-передачі перейшло від [PERSON] до ТОВ «Земельний горизонт» (ЄДРПОУ 42719467). В подальшому, на підставі договорів купівлі - продажу №№ 162, 166, 170, 160, 152 від 11.02.2019 р. право власності на земельні ділянки набув [PERSON] , який є власником спірних земельних ділянок на даний час (рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапова Михайла Юрійовича № 45466563, 45468020, 45469035, 45466017, 45461083 від 11.02.2019 р.) Вказане підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Одночасно встановлено, що наказом директора КП «Реєстрація нерухомості» від 26.10.2018 [PERSON] звільнена на підставі п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що свідчить про відсутність підстав здійснення реєстраційних дій останньою. Крім того, згідно з інформацією КП «Реєстрація нерухомості» № 105 від 27.08.2019 р., реєстраційні справи по спірним земельними ділянкам у КП «Реєстрація нерухомості» відсутні та відсутня інформація про передачу вказаних реєстраційних справ до реєстраційної служби за місцезнаходженням майна. Згідно з інформацією Управління адміністративних послуг та державної реєстрації Білоцерківської районної державної адміністрації № 122/05/17 від 19.08.2019 реєстраційні справи по земельним ділянкам з кадастровими номерами 3220410500:05:0023:0001, 3220410500:05:006:0022, 3220410500:05:005:0016, 3220410500:05:006:0026, 3220410500:05:005:0018 до Управління не надходили. Окрім того, відповідно до Розділу 1 поземельних книг на вищезазначені земельні ділянки від 17.08.2015 р. спірні земельні ділянки відносяться до комунальної власності. Враховуючи також інформацію, що міститься у заяві голови постійної комісії Узинської міської ради [PERSON] , вищезазначені земельні ділянки, до моменту їх незаконного вибуття на підставі підроблених документів, перебували у комунальній власності територіальної громади м. Узин, а рішення про передачу у приватну власність Узинською міською радою не приймалися. Об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою. Таким чином, Узинська об`єднана територіальна громада, створена рішенням Узинської міської ради від 25.09.2017 р. № 21-131/2017, є правонаступником територіальної громади м. Узин, тобто є власником спірних земельних ділянок. Порушене право власності територіальної громади на спірні земельні ділянки підлягає судовому захисту, оскільки територіальна громада була позбавлена такого права незаконно. Просили суд скасувати рішення реєстратора Дещук А.С. про реєстрацію права власності: № 44507451 від 10.12.2018 на земельну ділянку 3220410500:05:023:0001, площею 44,483 га на території м. Узин Білоцерківського району Київської області; № 44506033 від 10.12.2018 на земельну ділянку 3220410500:05:006:0022, площею 29,3443 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області; № 44507160 від 10.12.2018 на земельну ділянку 3220410500:05:005:0016, площею 17,7824 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області; № 44508965 від 10.12.2018 на земельну ділянку 3220410500:05:006:0026, площею 8,4846 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області; № 44508115 від 10.12.2018 на земельну ділянку 3220410500:05:005:0018, площею 4,3899 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області, витребувати на користь Узинської об`єднаної територіальної громади в особі Узинської міської ради із власності [PERSON] земельні ділянки з кадастровими номерами 3220410500:05:0023:0001, площею 44,483 га, 3220410500:05:006:0022, площею 29,3443 га, 3220410500:05:005:0016, площею 17,784 га, 3220410500:05:006:0026, площею 8,4846 га, 3220410500:05:005:0018, площею 4,3899 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області (м. Київ, бул. Лесі Українки, 27/2) судовий збір за наступними реквізитами: отримувач - прокуратура Київської області; код ЄДРПОУ - 02909996; банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ; МФО - 820172; рахунок отримувача - 35216008015641. Ухвалою судді від 21 жовтня 2019 року постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 15 січня 2020 року закрито підготовче зсідання та справу призначено до судового розгляду по суті. 21 лютого 2020 року за вх. № 6730 судом отримано відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі та поновити строк для подачі відзиву, мотивуючи наступним. Щодо можливих незаконних дій реєстратора КП «Реєстрація нерухомості» Дещук А.С. слід зазначити, що порядок діяльності вказаної особи регулюється Законом України «Пре державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Постановою від 25 грудня 2015 р. № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими нормативно-правовими актами. Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав не нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Основними засадами державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Статтею 9 Закону визначено, що до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить, зокрема, забезпечення проведення державної реєстрації прав. Згідно ст. 10 Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Статтею 11 Закону визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Отже, під час здійснення державної реєстрації права власності [PERSON] на спірні земельні ділянки, державним реєстратором виконані всі вищевказані дії та перевірено законність набуття права власності на земельні ділянки. Водночас, у випадку встановлення відсутності підстав для здійснення державної реєстрації права власності за [PERSON] у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, було б прийнято рішення про відмову у вчинені таких дій, що державним реєстратором вчинено не було. Також, в матеріалах справи відсутні докази оскарження дій державного реєстратора та визнання його дій незаконними. Крім того, відсутні докази притягнення державного реєстратора до кримінальної, дисциплінарної чи цивільно-правової відповідальності за вчинені незаконні реєстраційні дії, а тому припущення прокурора щодо незаконного здійснення державної реєстрації - є необґрунтованими. Окремо слід зазначити, що відсутність відомостей про передачу реєстраційної справи де реєстраційної служби за місцезнаходженням майна не є підставою для визнання дій державного реєстратора незаконними в силу того, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону державний реєстратор під час здійснення державної реєстрації прав зобов`язаний виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав. А тому копія всіх документів наявна в електронній базі та може бути використана будь-яким уповноваженим органом. Також, слід критично суду ставитись до тверджень прокурора про звільнення [PERSON] з посади державного реєстратора, оскільки в матеріалах цивільної справи відсутні відомості про ознайомлення [PERSON] з наказом про звільнення із займаної посади. Крім того, варто звернути увагу суду на ту обставину, що позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію речового права, зареєстрованого [PERSON] звернуті до нього, як єдиного відповідача. Водночас, відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, ще не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту, порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Водночас, звертає увагу суду, що він, як останній набувач земельних ділянок жодного відношення до державної реєстрації права власності, що здійснена реєстратором Дещук А.С. не має. Позовні вимоги повинні бути пред`явлені до особи, яка порушила право позивача. Проте, прокурором не зазначено, яким саме чином ним було порушено право Узинської об`єднаної територіальної громади під час здійснення реєстраційних дій реєстратором Дещук А.С. і чому саме до нього заявлені ці позовні вимоги. Він отримав право власності на спірні земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу, що укладені між ТОВ «Земельний горизонт» та ним 11.02.2019 року, на час укладення договорів, жодних обмежень, обтяжень на земельних ділянках не було, нотаріус Київського міського нотаріального округу Потапов М.Ю. під час посвідчення договорів вчинив всі передбачені нормативно-правовими актами дії щодо встановлення реальності та законності угод та здійснив державну реєстрацію його речового права на земельні ділянки. А отже, він є законним та добросовісним набувачем земельних ділянок. Позивач не надає до суду жодних доказів того, що він знав або міг не знати, що попередні власники діяли недобросовісно. Зокрема, позивач не надає суду жодних доказів, що він був проінформований, що попередні власники отримали право власності на земельні ділянки з порушенням чинного законодавства. Враховуючи, що позов, що розглядається в межах даної цивільної справи не містить жодних доводів щодо незаконного набуття спірних земельних ділянок ним внаслідок його винної протиправної поведінки, підстави для витребування майна з його володіння відсутні. Крім того, вважає, що дана позовна заява необґрунтовано подана прокурором, в порушення приписів ст. 131-1 Конституції України. Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року постановлено витребувати у комунального підприємства «Реєстраційна нерухомість» оригінал наказу КП «Реєсрація нерухомості» від 26.10.2018 року про звільнення державного реєстратора Дещук А.С. для огляду в судовому засіданні, у Міськрайонного управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі та м. Біла Церква оригінал державного акту на право постійного користування 11-КВ № 000494 від 14.02.1997 року, у товариства з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» оригінал державного акту на право постійного користування 11-КВ № 000494 від 14.02.1997 року. Ухвалою суду від 02 грудня 2020 року замінено первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] ( а. с. 225-227 том 2 ). Ухвалою суду від 23 грудня 2020 року вжито заходи по забезпеченню позову шляхом накладення решту на земельні ділянки з кадастровими номерами 3220410500:05:0023:0001, площею 44,483 га, 3220410500:05:006:0022, площею 29,3443 га, 3220410500:05:005:0016, площею 17,784 га, 3220410500:05:006:0026, площею 8,4846 га, 3220410500:05:005:0018, площею 4,3899 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області ( а. с. 31-37 том 3 ). Розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав, переважно за клопотанням учасників судового розгляду та у зв`язку з оскарженням ухвали суду про заміну неналежного відповідача на належного та ухвали суду про забезпечення позову. Матеріали цивільної справи повернулися з апеляційної інстанції та були отримані Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 28.04.2021 року за вх. № 19999, що підтверджується відповідним штампом суду. Розгляд справи було призначено на 03.06.2021 року на 14 годину 00 хвилин. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача, кожний окремо, заперечували проти позовних вимог, просили суд відмовити позивачу у задоволенні вимог в повному обсязі. Треті особи [PERSON] , ТОВ «Земельний горизонт» та ТДВ «Узинський цукровий комбінат" в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчать наявні поштові повідомлення про вручення. З зазначених поштових повідомлень вбачається, що судові повітки зазначені учасники судового розгляду отримали у відповідності до вимог ч. 5 ст. 128 ЦПК України, тобто завчасно. Заяв та клопотань від третіх осіб на адресу суду не надходило. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42019111030000196 від 18.07.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України прокуратурою було встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення у власність [PERSON] земельних ділянок для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області. Земельні ділянки з кадастровими номерами 3220410500:05:0023:0001, площею 44,483 га, 3220410500:05:006:0022, площею 29,3443 га, 3220410500:05:005:0016, площею 17,784 га, 3220410500:05:006:0026, площею 8,4846 га, 3220410500:05:005:0018, площею 4,3899 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості на території м. Узин Білоцерківського району Київської області вибули зі спільної власності територіальної громади м. Узин у приватну власність без жодних рішень Узинської міської ради. Так, відповідно до державного акту на право постійного користування землею № 000494 від 14.02.1997 р., який видано на підставі рішення виконкому Узинської міської ради народних депутатів від 10.09.1996 р. № 86 та зареєстровано в Книзі записів державних акті на право постійного користування землею за № 64, право постійного користування спірними земельними ділянками належало АТВТ «Узинський цукровий комбінат» (ТДВ «Узинський цукровий комбінат»). Також встановлено, що рішенням реєстратора комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Дещук Алли Сергіївни № 445085115 від 10.12.2018 р. право власності на вищезазначені земельні ділянки зареєстровано за [PERSON] . Цього ж дня право власності на вищезазначені земельні ділянки на підставі актів прийому-передачі перейшло від [PERSON] до ТОВ «Земельний горизонт» (ЄДРПОУ 42719467). В подальшому, на підставі договорів купівлі - продажу №№ 162, 166, 170, 160, 152 від 11.02.2019 р. право власності на земельні ділянки набув [PERSON] (рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Потапова Михайла Юрійовича № 45466563, 45468020, 45469035, 45466017, 45461083 від 11.02.2019 р.) Вказане підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На сьогодні, власником вищевказаних спірних земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу став [PERSON] , що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначене не спростовано і самим відповідачем [PERSON] в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи. Згідно з інформацією КП «Реєстрація нерухомості» № 105 від 27.08.2019 р., реєстраційні справи по спірним земельними ділянкам у КП «Реєстрація нерухомості» відсутні та відсутня інформація про передачу вказаних реєстраційних справ до реєстраційної служби за місцезнаходженням майна. За інформацією Управління адміністративних послуг та державної реєстрації Білоцерківської районної державної адміністрації № 122/05/17 від 19.08.2019 р. реєстраційні справи по земельним ділянкам з кадастровими номерами 3220410500:05:0023:0001, 3220410500:05:006:0022, 3220410500:05:005:0016, 3220410500:05:006:0026, 3220410500:05:005:0018 до Управління не надходили. Окрім того, відповідно до Розділу 1 поземельних книг на вищезазначені земельні ділянки від 17.08.2015 р. спірні земельні ділянки відносяться до комунальної власності. Враховуючи також інформацію, що міститься у заяві голови постійної комісії Узинської міської ради [PERSON] , вищезазначені земельні ділянки, до моменту їх незаконного вибуття на підставі підроблених документів, перебували у комунальній власності територіальної громади м. Узин, а рішення про передачу у приватну власність Узинською міською радою не приймалися. Об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою. Таким чином, Узинська об`єднана територіальна громада, створена рішенням Узинської міської ради від 25.09.2017 р. № 21-131/2017, є правонаступником територіальної громади м. Узин, тобто є власником спірних земельних ділянок. Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач вважає, що порушене право власності територіальної громади на спірні земельні ділянки, яке підлягає судовому захисту, оскільки територіальна громада була позбавлена такого права незаконно, земельні ділянки вибули без його волі, безпідставно, що відповідно до ст. ст. 387, 388 ЦК України є підставою для витребування майна з чужого незаконного володіння, а також скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 4 Земельного кодексу України, одним із завдань земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення раціонального використання та охорони земель. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України розпоряджатися землями територіальної громади та передавати земельні ділянки комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу уповноважені сільські, селищні, міські ради. Слід зазначити, що відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. До таких земель відносяться: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності та земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а згідно вимог ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. В даному випадку, прокурор звернувся до суду в інтересах територіальної громади м. Узин з позовом скасування реєстрації та витребування на підставі статей 387, 388 ЦК України на користь територіальної громади із чужого незаконного володіння нерухомого майна, яке було відчужено, оскільки згідно з чинним законодавством територіальна громада позбавлена права на звернення до суду, а Узинська міська рада, як орган місцевого самоврядування, що уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності від імені територіальної громади, відповідно до листа № 03-10-715 від 30.08.2019 р. не вбачає підстав для звернення до суду у зв`язку з відсутністю доказів про беззаперечність вимог про скасування рішень державного реєстратора. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути\~ протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Основні правові засади захисту права власності в Україні закріплено у статті 386 ЦК України. Норма частини другої статті 386 ЦК України закріплює за власником, який має достатні підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним ( стаття 387 ЦК України ). Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Отже, лише власник майна має право на витребування майна з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Закон розрізняє два види незаконного володіння чужою річчю, що породжує різні цивільно-правові наслідки. Власник визнається добросовісним, якщо, здобуваючи річ, він не знав і не повинний був знати про те, що відчужуватель речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо власник речі знав, чи принаймні, повинний був знати, що здобуває річ в особи, що не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Встановлення добросовісності набуття майна покладається на набувача, який має довести, що він набув майно оплатно і що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісним набувачем є набувач, який не знав і не міг знати про те, що майно придбане ним за відплатним договором, придбано ним у особи, яка не мала права його відчужувати. У цьому разі\~ власником майно може бути витребуване від добросовісного набувача за умов, якщо : 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як встановлено в судовому засіданні спірні змелені ділянки перебували в постійному користуванні у\~ АТВТ «Узинський цукровий комбінат» з 1996 року згідно державного акту на право постійного користування землею № 000494, який видано на підставі рішення виконкому Узинської міської ради народних депутатів від 10.09.1996 № 86 та зареєстровано в Книзі записів державних акті на право постійного користування землею за № 64. В подальшому власником спірних ділянок став [PERSON] ,\~ а згодом [PERSON] , який\~ провів державну реєстрацію. Наразі, відповідач [PERSON] згідно договору купівлі-продажу придбав спірні земельні ділянки. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив, що йому не було відомо обставини придбання вказаних земельних ділянок попереднім власником. При укладанні договору купівлі-продажу спірних земельних ділянок він сплатив грошові кошти та оформив у відповідності до вимог діючого законодавства. Наголосив, що при вчиненні нотаріальної дії, зазначені земельні ділянки не були під забороною. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо\~ відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного\~ набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Така правова позиція міститься в постанові ВС КЦС від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19). Як зазначено вище, спірні земельні ділянки були передані власником Узинською міською радою\~ в постійне користування АТВТ «Узинський цукровий комбінат». Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК («Недійсність правочину») недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Як вбачається з матеріалів справи, договори купівлі-продажу земельних ділянок ніким не оспорювалися та суду не надано доказів, щодо визнання вказаних договорів недійсними або нікчемними. Відповідно до висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №674/31/15-ц «На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України). В судовому засіданні з боку позивача не було наведено суду, яким чином користувач спірних земельних ділянок\~ АТВТ «Узинський цукровий комбінат» був позбавлений свого права на користування. На вимогу суду надати для огляду в судовому засіданні державного акту на право постійного користування землею № 000494 від 14.02.1997 р., який видано на підставі рішення виконкому Узинської міської ради народних депутатів від 10.09.1996 р. № 86 та зареєстровано в Книзі записів державних акті на право постійного користування землею за № 64, право постійного користування спірними земельними ділянками, яке належало АТВТ «Узинський цукровий комбінат» (ТДВ «Узинський цукровий комбінат»), останній листом суду повідомив, що такий у нього відсутній. До того ж, з боку позивача не надано суду жодного судового рішення, яким було б встановлено не законне відчуження спірних земельних ділянок та відповідно встановлених осіб, які до цього причетні. З урахуванням вищенаведених норм Закону, суд приходить до висновку, що [PERSON] було набуто право власності на земельні ділянки за цивільно-правовою угодою, яка була посвідчена не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом - договорами купівлі - продажу, а тому останній є добросовісним набувачем права власності на вказані земельні ділянки. Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача. В судовому засіданні не було встановлено, що відповідач був обізнаний, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, а з боку позивача жодного належного та допустимого доказу в зворотному не надано. Зокрема, позивач не надав суду жодних доказів, що відповідач був проінформований, що попередні власники отримали право власності на земельні ділянки з порушенням чинного законодавства. До того ж, встановлено, що відповідач [PERSON] набув майно оплатно та останній сплачує податок на землю. Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до п.п. а, б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «[PERSON] проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За таких обставин, позбавлення [PERSON] права власності на земельні ділянки, на думку суду, буде мати ознаки непропорційного втручання держави у його право власності, оскільки вказана особа набула права власності на підставі оплатних договорів купівлі - продажу. Разом з тим, із пояснень сторони відповідача [PERSON] з`ясовано, що земельні ділянки набуті ним за договором купівлі-продажу в особи, яка також набула її у власність за договором купівлі-продажу, відтак не можуть вважатися законними та обґрунтованими вимоги позивача щодо витребування\~ майна, та як наслідок похідні вимоги про скасування державної реєстрації права власності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов в частині витребування земельних ділянок є безпідставним, та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 Цивільного кодексу України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені повноваження державних реєстраторів, серед яких, під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки державний реєстратор використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі державного акту на право приватної власності на землю, державного акту на право власності на землю, державного акту на право власності на земельну ділянку або державного акту на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року. Відповідно до п. 12 Порядку\~ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1127 від 25.12.15, під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено відповідно до законодавства, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на земельні ділянки має безпосередній доступ та користується відомостями Державного земельного кадастру у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376 цс 18, звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18). Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача. Так, однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). З огляду на наведене, враховуючи те, що прокурор заявив вимоги про витребування із незаконного володіння відповідача земельної ділянки, суд вважає, що\~ не може бути задоволена вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права. З огляду на наведене, враховуючи те, що позивач заявив вимоги про витребування із незаконного володіння\~ Особа 1 земельної ділянки з кадастровими номером 3210900000:01:047:0159, із незаконного володіння\~ [PERSON] - земельної ділянки з кадастровим номером 3210900000:01:047:0183, із незаконного володіння ТзОВ «Забудова-Д» - земельних ділянок з кадастровими номерами 3210900000:01:047:0150, 3210900000:01:047:0151, 3210900000:01:047:0197, 3210900000:01:047:0202, а також земельних ділянок з кадастровими номерами 3210900000:01:047:0164, 3210900000:01:047:0165, 3210900000:01:047:0166, які ввійшли до складу земельної ділянки з кадастровим номером 3210900000:01:047:0203, Велика Палата Верховного Суду вважає, що суди дійшли по суті правильних висновків про те, що не може бути задоволена вимога про скасування рішень про державну реєстрацію прав.» Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила в своїй постанові, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Враховуючи наведене,\~ не підлягають задоволенню вимоги позивача і в частині вимог щодо скасування рішення реєстратора про реєстрацію права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача Першого заступника керівника Білоцерківської місцевої прокуратури в інтересах держави Узинської об`єднаної територіальної громади в особі Узинської міської ради до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , товариство з обмеженою відповідальністю «Земельний горизонт», товариство з додатковою відповідальністю «Узинський цукровий комбінат» про скасування реєстрації та витребування земельних ділянок є такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивачем при звернені до суду\~ було понесено судові витрати у розмірі 53 034,18 гривень, сплата яких документально підтверджено ( а. с. 160 том 1). Однак, у зв`язку із відмовою\~ у задоволенні позову, не підлягають і\~ стягненню\~ з відповідача на користь позивача судові витрати понесенні останнім при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed