Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивачка звернулася у Виноградівський районний суд із цією позовною заявою до відповідача з тих підстав, що між ними був укладений шлюб 27.05.2006р. у виконкомі Шаланківської сільської ради, Виноградівського району, про що зроблений актовий запис №5. Від даного шлюбу народився один син [PERSON]- [INFO], який на даний час проживає разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Заявлені вимоги мотивовані тим, що причиною розлучення є те, що спільне життя не склалось, відповідач ставиться до позивачки без поваги, вони не проживають разом вже близько 2 років, не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейних відносин, примирення між ними не можливе, а відтак позивачка просить суд розірвати між ними шлюб. Одночасно, позивачка просить суд стягнути з відповідача і аліменти у розмірі по 800,00 грн. на утримання неповнолітнього сина, оскільки відповідач не має постійного місця роботи, не має постійного доходу, на утриманні інших утриманців не має, матеріальний стан його задовільний, проте заробіток є мінливий. В судове засідання позивачка не з»явилась, проте подала до суду 30.10.2014р. заяву, в якій свої вимоги щодо розлучення підтримала повністю, з підстав наведених у позовній заяві та просила такі задоволити, на розлученні наполягає, оскільки між ними примирення та збереження сім»ї є неможливим, а справу розглянути у її відсутності. Відповідач також в судове засідання не з»явився, проте подав до суду письмову заяву-заперечення від 29.10.2014р., в якій позовні вимоги щодо розлучення визнав повністю, а по аліментах вимоги визнав частково в розмірі 450,00 грн. на дитину, а відтак справу просив розглянути у його відсутності. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і, враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що уточнені вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй заяві, відповідачем вимоги заяви визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним заяви прийнято судом, а відтак суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін на підставі наданих ними доказів. Отже, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного. За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобов'язана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10,11,57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215). Згідно із ст.15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язок. Відносини які існують між сторонами врегульовані СК України, зокрема, відповідно до вимог ст.112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що між сторонами був укладений шлюб 27.05.2006р. у виконкомі Шаланківської сільської ради, Виноградівського району, про що зроблений актовий запис №5. Від даного шлюбу народився один син [PERSON]- [INFO], який на даний час проживає разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. З позову вбачається, що причиною розлучення є те, що спільне життя сторін не склалось, відповідач ставиться до позивачки без поваги, понад два роки вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейних відносин, примирення між ними не можливе, а відтак позивачка просить суд розірвати між ними шлюб, а також стягнути аліменти на утримання сина. Суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов»язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов»язаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобов»язана утверджувати в сім»ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім»ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України). На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об»єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивачка втратила почуття любові до відповідача і категорично заперечує проти збереження їх сім»ї та наполягає на розлученні, а відтак суд не може покласти обов»язок збереження сім»ї сторін на позивачку при наявності її категоричного запереченні цього. З"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу- сторони фактично проживають окремо, взявши до уваги наявність у сторін неповнолітніх дітей та обставини життя подружжя, суд встановив справжнє прагнення позивачки до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження їх шлюбу не суперечить інтересам сторін, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права та інтереси неповнолітніх дітей, у зв"язку із чим даний позов в цій частині підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, який проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні, то суд вважає за необхідне задоволити частково, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст.180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. З матеріалів справи встановлено, що син сторін [PERSON], на даний час проживає разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні, відповідач будь-якої участі у вихованні та утриманні дини не приймає, грошей на утримання сина не надає, додаткових витрат, пов»язаних із його вихованням, він не несе і добровільно кошти на утриманні не надає. Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Верховний суд України в п.17 Постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006р. за №3 роз»яснив, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен врахувати: стан здоров»я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставиини які мають істотне значення. За цих безпосередньо встановлених у суді обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що саме відповідач не належно виконує обов"язки по утриманню неповнолітнього сина, зваживши на матеріальні та духовні потреби дитини, відповідач має нерегулярний, нестабільний та мінливий дохід, з урахуванням позиції самої позивачки, суд вважає за необхідне та справедливе відповідно до вимог ст.184 СК України присудити з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі по 450,00 грн. на неповнолітню дитину щомісячно з дня звернення до суду до його повноліття з врахуванням специфіки роботи та проживання відповідача. В позові позивачка також просила після розірвання шлюбу залишити їй шлюбне прізвище «[PERSON]». Так, у відповідності до вимог ст.28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов»язків і здійснює їх під своїм іменем. Ім»я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із Закону, звичаю національної меншини, до якої вона належить. Зокрема, Законом України №2398-У1 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який набув чинності 27.07.2010р., внесено зміни до ст.235 ЦК України, а саме було доповнено частиною другою, згідно якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації шлюбу, що розривається. Статтею 295 цього-ж Кодексу передбачено, що прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним. Сімейним Кодексом України (ст.113) передбачено також, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд також вважає, що судові витрати по справі, які понесла позивачка, слід стягнути з відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку відповідно до платіжних доручень від 10.07.2014р. а.с.1 позивачка сплатила 243,60 грн. судового збору. На підставі викладеного відповідно до вимог ст.ст.28,235,295 ЦК України, ст.ст.24,55,56,112,182,184 СК України та

Outcome: partial