Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у шлюбі з 07.10.2011 року по даний час, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З травня 2019 року шлюбні відносини між сторонами припинилися, вони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства. Основною причиною розпаду сім`ї є різниця характерів, відсутність між ними взаєморозуміння, різниця у поглядах на життя, побут, виховання дитини. На даний момент шлюб існує формально, відносити стосунки неможливо. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами 07.10.2011 року. 30.09.2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну предмету позову, відповідно до якої позивачка просить суд розірвати шлюб, укладений між сторонами; визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за матір`ю, а також відібрати малолітню дитину від батька [PERSON] та передати матері [PERSON] , допустивши негайне виконання судового рішення у цій частині. Позовні вимоги мотивовані тим, що у травні 2019 року позивачка повідомила відповідачу про те, що надалі продовжувати спільне проживання неможливо і вона бажає розлучитися. На той час сторони домовились, що дитина буде проживати з матір`ю, а батько буде зустрічатися з ним, коли захоче. На початку червня 2019 року вона разом з сином виїхала з квартири та переїхала проживати до орендованої квартири [ADDRESS] . Позивачка виконувала всі домовленості, що були досягнуті з відповідачем, дитина бачилася з батьком, вони спілкувалися, син залишався на ночівлю у відповідача. У липні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, після чого відповідач відібрав у неї дитину. На початку липня 2019 року відповідач відмовився повертати дитину матері, мотивуючи тим, що син не хоче повертатися до неї, при цьому унеможливив будь-яке спілкування з сином. Також відповідач почав агресивно налаштовувати дитину проти позивачки, нецензурно обзиває її по телефону у присутності сина, розповідає дитині брудні аморальні нісенітниці про позивачка, відкрито прилюдно переслідує її з погрозами, забороняючи навіть підходити до сина. Також з того часу відповідач запевняє дитину у тому, що мати його покинула, відмовилась від сина і зрадила його. На даний час дитина потребує колекційної роботи з психологом, логопедом та ортодонтом, але відповідач категорично заперечує проти цього. Також у позові [PERSON] вказує про те, що вона працює, отримує дохід, має можливість самостійно утримувати сина, забезпечена житлом. Оскільки вирішити питання щодо місця проживання дитини та повернення сина сторони мирним шляхом не можуть, позивачка звертається до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.09.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про залучення третьої особи до участі у справі - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. 08.11.2019 року до суду надійшов Відзив відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що з червня 2019 року малолітній син [PERSON] проживає з відповідачем, за місцем своєї реєстрації. Місце проживання дитини з батьком обумовлено особистим бажанням та волевиявленням сина. При цьому відповідач не чинить перешкод у спілкуванні матері з сином. Разом з тим ряд обставин, що пов`язані із особистим життям позивачки та її поведінкою в частині вибору осіб для ведення близьких відносин під час перебування у шлюбі з відповідачем вкрай негативно вплинули та впливають на ставлення дитини до матері. Також відповідач заперечує обставини, що наводяться позивачем у частині здійснення ним психологічного тиску на позивачку, отримання ним психологічної насолоди від того, що у неї виникає острах. На даний час відповідач повністю займається вихованням та утриманням дитини, доглядом за нею, забезпеченням всім необхідним. Також відповідач вказує про те, що не вбачає наявних виключних обставин, що мали б бути підставою для зміни фактичного місця проживання дитини та зміни його щоденного розпорядку дня. Такі зміни суперечать інтересам дитини, а також не відповідають її особистій прихильності до кожного із батьків. За таких обставин відповідач вважає за доцільне зберегти усталені умови проживання дитини, що відповідає його інтересам. На підставі викладеного відповідач просить позовні вимоги задовольнити частково, розірвати шлюб між сторонами та відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог. 11.11.2019 року до суду надійшов зустрічний позов відповідача про визначення місця проживання дитини. Позов мотивований тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.10.2011 року по даний час, у період шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Дитина постійно проживала і проживає за місцем своєї реєстрації у квартирі [ADDRESS] . З травня 2019 року сторони разом не проживають, оскільки мати дитина самостійно змінила своє фактичне місце проживання та припинила сімейні відносини із батьком дитини. З моменту припинення шлюбних стосунків малолітній син сторін проживає разом з батьком, який повністю займається його вихованням та утриманням, батьком створені належні умови для проживання, розвитку та зростання дитини. Також батьком вживаються дії, направлені на стабілізацію емоційного та психологічного стану дитини та запобіганню створення шкідливих наслідків у психіці дитини, у зв`язку із наявним процесом розлучення батьків. Батько разом з дитиною відвідує необхідних спеціалістів та психологів. Також відповідач вказує, що він є працездатною особою, має дохід, який є достатнім для забезпечення дитини необхідними умовами для проживання, розвитку та зростання. На підставі викладеного відповідач просить зустрічний позов задовольнити, визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про прийняття зустрічного позову [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.11.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів у справі. 26.02.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] щодо істотних обставин справи, що мають значення для повного та всебічного розгляду справи. 11.06.2020 року до суду надійшли письмові пояснення представника відповідача [PERSON] . У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачки повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, при цьому категорично заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] , який також був допитаний як свідок, у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, просив шлюб між сторонами розірвати, в іншій частині позову відмовити, а також просив задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представники відповідача у судовому засіданні підтримали позицію відповідача, просила основний позов задовольнити частково (у частині розірвання шлюбу), а також задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини з матір`ю, а також позовні вимоги [PERSON] , у задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, представників відповідача, представника третьої особи, допитавши свідків, заслухавши думку малолітнього [PERSON] , вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.10.2011 року по даний час, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. Як було встановлено при розгляді справи та не спростовувалося учасниками справи, сторони припинили спільне проживання у травні 2019 року, а також припинили ведення спільного господарства. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім`ю на даний час зберегти неможливо, шлюб існує формально, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини, то слід зазначити наступне. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати їй все необхідне для належного виховання і розвитку, має більше можливостей для створення належних умов для виховання сина, оскільки працює, має відповідний дохід для того, щоб повністю утримувати сина. У зустрічних позовних вимогах [PERSON] просить визначити місце проживання дитини з ним, зважаючи на те, що мати залишила сім`ю, син постійно проживав та продовжує проживати у квартирі за місцем реєстрації, тривалий час проживає разом з батьком, він повністю займається вихованням та утриманням дитини, опікується ним та вважає, що зміна місця проживання дитини може призвести до негативних наслідків, а також це буде всупереч бажанню дитини. Як встановлено при розгляді справи, сторони з травня 2019 року разом не проживають. З червня 2019 року позивачка та малолітній [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] , яку позивачка орендувала для проживання. З липня 2019 року малолітній [PERSON] проживає з батьком [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . 26.07.2019 року суддею Деснянського районного суду м. Києва за заявою [PERSON] видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON] у розмірі ј частини від усіх видів доходів [PERSON] 28.08.2019 року Оболонським районним відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження за вказаним судовим наказом про стягнення аліментів, що підтверджується постановою державного виконавця. З письмових матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою. 1/6 частина вказаної квартири належить позивачці [PERSON] на праві спільної часткової власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 20.06.2007 року. На даний час позивачка [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] на підставі Договору найму житла від 23.05.2019 року. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 11.09.2019 року квартира [ADDRESS] складається з 3-х кімнат з усіма побутовими зручностями; квартира з сучасним ремонтом, меблями та побутовою технікою; для дитини облаштовано окрему кімнату, в якій є диван розкладний, письмовий стіл, крісло, меблева стінка. Для виховання та розвитку дитини створено умови: є речі (одяг та взуття) частково, достатньо простору для ігор, місця для речей та вивчення уроків. Відповідач [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою. Разом з ним у квартирі зареєстрований малолітній [PERSON] , що підтверджується довідкою. Вказана квартира належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі Договору дарування квартири від 12.01.2011 року. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 21.08.2019 року квартира [ADDRESS] складається з 2-х кімнат. Умови проживання добрі, квартира об лаштована всіма необхідними меблями, технікою; в квартирі чисто, прибрано. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: дитина забезпечена всім необхідним, одягом, їжею, іграшками, для виховання та розвитку дитини створені всі умови. Позивачка [PERSON] з 01.10.2010 року працює в ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» на посаді заступника головного бухгалтера з питань розрахунку заробітної плати відділу Бухгалтерії. За місцем роботи [PERSON] характеризується позитивно, зарекомендувала себе як дисциплінований, надійний та ініціативний працівник, здатний взяти на себе відповідальність в прийнятті рішень; доброзичлива колега, яка ділиться досвідом з іншими колегами та вміє підтримати; трудолюбива, витривала, врівноважена, що підтверджується характеристикою від 27.08.2019 року. Позивачка [PERSON] отримує заробітну плату, розмір якої становить 351304, 34 грн. за 6 місяців 2019 року, що підтверджується відповідною довідкою ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» від 27.08.2019 року. Відповідач [PERSON] з 25.10.2010 року по грудень 2019 року працював у ТОВ «БФ ЕНД ГХ ТРЕВЕЛ РІТЕЙЛ ЛТД» на посаді водія автотранспортних засобів адміністративного відділу. За весь час зарекомендував себе як кваліфікований працівник. [PERSON] здатен самостійно працювати на високому рівні, звичайно не потребує вказівки керівництва, з подякою приймає допомогу колег, персональна відповідальність на високому рівні; [PERSON] завжди за власною ініціативою вирішує складні задачі, збільшує самостійно свої обов`язки, не потребує спонукання з боку керівництва або колег; точно дотримується термінів виконання завдання, не потребує постійного нагляду і контролю, не потребує стимулів для вчасного виконання роботи, само мотивована та ініціативна людина, користується повагою з боку колег, до змін ставиться з оптимізмом та готовністю, оптимістично ставиться до труднощів, які виникають в процесі роботи. Вказане підтверджується характеристикою від 18.07.2019 року. Як зазначив у судовому засіданні відповідач, допитаний як свідок, з грудня 2019 року він не працює, перебуває на обліку у Центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю, але належних доказів на підтвердження даних обставин він суду не надав. Відповідач [PERSON] на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Малолітній [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з батьком у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відповідною довідкою. На момент прийняття судом рішення [PERSON] є учнем 2-А класу школи І-ІІІ ступенів № 212 Деснянського району м. Києва, що підтверджується довідкою від 12.09.2019 року. За період навчання у школі [PERSON] зарекомендував себе як дисциплінований, спокійний та доброзичливий учень; навчається в міру своїх можливостей, на уроках завжди уважний та зосереджений, постійно працює на покращення своїх результатів; запам`ятовує учбовий матеріал, виявляє логічне, образне, творче мислення; [PERSON] дотримується правил поведінки під час уроку, гри, відпочинку; з повагою ставиться до старших; підтримує дружні стосунки з однокласниками, бере активну участь в житті класу та школи. Батько цікавиться шкільним життям хлопчика та бере активну участь у ньому, відвідує батьківські збори, приділяє значну увагу навчанню та вихованню дитини, всім необхідним для навчання та розвитку дитина забезпечена. Викладене підтверджується характеристикою, що надана Школою І-ІІІ ступенів № 212 Деснянського району м. Києва 25.11.2019 року. Також [PERSON] відвідує ДЦР «Golden Fich Club» з 2017 року. За весь час проявив себе як добрий, старанний та доброзичливий хлопчик, виховується у повній сім`ї. Дитина завжди охайна та доглянута, забезпечена всім необхідним для повноцінного життя та розвитку; має відповідний своєму віку фізичний та розумовий розвиток; виявляє інтерес до навчання, вміє концентрувати увагу на завданні, чітко і вчасно виконує інструкції вчителя, володіє досить широким словниковим запасом, вміє читати, має гарну пам`ять, чутко формулює свої думки; хлопчик проявляє лідерські якості, часто організовує дітей до гри, допомагає педагогам, здатен втішити інших дітей, вміє ділитися. Дитині прищеплено любов до тварин, вдома [PERSON] доглядає за папугою. Викладене підтверджується характеристикою педагога від 18.07.2019 року. Відповідно до Логопедичного висновку логопеда [PERSON] вказаного вище Центру від 24.02.2020 року словник дитини є активним, відповідає віковій нормі; мовленнєві аграматизми відсутні; дитина вступає в діалог, має розширений словниковий запас; володіє всіма видами мовленнєвої діяльності; вищі психічні функції відповідають віковій нормі. Крім того, малолітній [PERSON] з листопада 2019 року займається у секції прикладного рукопашного бою. Учень є старанним, активним, жвавим; швидко вчиться, товариський в колективі; завжди із радістю приступає до навчання кожного заняття, не лінується та не порушує правила поведінки; зі слів [PERSON] заняття у секції приносять йому задоволення, приходить він охоче; дитина гарно сприймає нову інформацію на заняттях, активно включається в роботу, чемно поводить себе із старшими особами та в колективі; виражає намір до участі у змаганнях із прикладного рукопашного бою в майбутньому; [PERSON] приводить та забирає батько [PERSON] ; із батьком дитина перебуває у дружніх стосунках, поважає та слухає його; дитина забезпечена необхідним одягом, екіпіровкою та приладдям для участі у заняттях; добровільні внески для забезпечення потреб навчання у секції здійснюються батьком дитини. Викладене підтверджується відповідною довідкою від 04.02.2020 року. 19.10.2019 року психологом [PERSON] був складений висновок спеціаліста психолога психоаналітичної спрямованості про стан емоційного зв`язку дитини з її батьком. Висновок був складений на підставі звернення [PERSON] щодо його зв`язку з сином [PERSON] . Відповідно до висновків спеціаліста психоемоційно дитина [PERSON] розвинений відповідно до віку. Головні люди його життя - батько [PERSON] , дідусь і бабуся, батьки [PERSON] . Дитина [PERSON] виявив повну спорідненість думок з думками батька, виказував підтримку батькові своїми власними розповідями і висловлюваннями. Стосунки з батьком засновані на довірі і взаєморозумінні. Можна охарактеризувати психо-емоційний зв`язок батька і сина як сталий (сформований), дружній, довірливий, теплий, товариський. Дуже важливим фактом життя [PERSON] є той факт, що у декретній відпустці на протязі перших 3, 5 років життя з них знаходився батько [PERSON] . Він піклувався дитиною - годував, наглядав, гуляв. Це призвело до формування особливого ставлення до батька, як до найважливішої людини (Значимий Дорослий) в його житті та сталого психоемоційного зв`язку. Цей факт, що батько, або інша людина, може стати тим, хто є Значимим Дорослим , доведений в дослідах Д.Боулбі, також в теорії та практиці Жака Е.Лакана та інших психоаналітично орієнтований психологів та психотерапевтів. Дитина на першому році свого життя самостійно обирає об`єкт прихильності. Це означає, що у новонароджених дітей прихильність як мотиваційно-поведінкова система направляє дитину до пошуку близькості зі Значимим Дорослим, коли дитина стривожена, чекаючи, що вона отримає захист і емоційну підтримку. Таким чином утворюється зв`язок, який ми можемо спостерігати при відсутності батьків взагалі або коли батьки відсутні по поважним причинам, або коли батьки змінюють рольову поведінку в сім`ї, як це сталося в сім`ї [PERSON] . Робота з дитячим клінічним психологом не потрібна, оскільки дитина не виказала проблем психологічного характеру. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] підтримала наданий нею Висновок від 19.10.2019 року. Також свідок пояснила, що у сина та батька дуже міцний зв`язок. [PERSON] дуже розвинута дитина, контактна, але тримає дистанцію при спілкуванні. Батько заперечував проти присутності матері, тому спілкування психолога відбувалося лише з батьком та дитиною. Для дитини батько [PERSON] є ключовою фігурою, при цьому у [PERSON] негативне ставлення до матері. Він не хоче жити з мамою, так як він ображений. Для дитини батько є значимою людиною, оскільки більшу частину часу він проводив саме з батьком. [PERSON] дуже засмучений ситуацією, що склалася у сім`ї. Дитина казала, що у разі визначення місця проживання його з матір`ю, він втече. [PERSON] має образу, що мама його покинула, поїхала від них. Також свідок зазначила, що на її думку у разі зміни місця проживання дитини, це може стати для нього стресом. Також Міським центром дитини був наданий Висновок № 210 від 21.10.2019 року психологічного обстеження малолітньої дитини [PERSON] . Висновок був наданий на запит Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо проведення психологічної роботи з малолітньою дитиною [PERSON] , з метою визначення психоемоційного стану та особистісних характеристик дитини, особливості дитячо-батьківських відносин, прив`язаності дитини до батьків, одного з них чи інших членів родини, у зв`язку з розглядом справи щодо визначення місця проживання дитини. Під час проведення дослідження було з`ясовано, що [PERSON] жвава, активна, енергійна дитина; наразі хлопчик переживає стресовий стан у зв`язку з конфліктом батьків, спостерігається високий ступінь агресивного захисту, тривожності, гнітючості, відчуття небезпеки; по відношенню до матері відзначається порушення прив`язаності з проявами агресії. У такий спосіб (фізична чи вербальна агресія) дитина висловлює свою чітку потребу у близькості до матері; відчуття страху перед тим, що прив`язаність може не вдатися або вона зникне невдовзі після утворення (травматичний досвід), викликає в дитини незадоволення з приводу нереалізованого бажання до близькості; батько для дитини є авторитетною фігурою, дитина емоційно приєднується до нього, дивиться на мітар його очима. Хлопчик відчуває страх та тривогу, що за свої теплі почуття до матері втратить добрі відносини з батьком (внутрішній конфлікт протиріч). За результатами дослідження було рекомендовано: батькам усвідомити власну відповідальність за психоемоційний стан дитини; батькам досягти чіткої домовленості щодо графіку зустрічей та дотримуватись його; батькам поважати почуття та думку дитини, якими вони б не були, не використовувати дитину для вирішення особистих питань; батьку не перешкоджати зустрічам дитини з матір`ю, не принижувати її авторитет, не налаштовувати дитину проти неї; матері, враховуючи малий вік хлопчика, за потреби щиро поговорити з дитиною щодо ситуації у родині, емоційно підтримати та «віддзеркалити» її почуття; батькам скористатись сімейною медіацією для вирішення спірних питань, пов`язаних з місцем проживання дитини та визначенням участі батьків у житті [PERSON] ; дитині [PERSON] пройти психокорекційну роботу з психологом з метою вирішення внутрішньо-особистісного конфлікту, знизити рівень тривоги та напруження. Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок № 102/03/37-253 від 13.01.2020 року, відповідно до якого Служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір"ю [PERSON] на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 25 від 18.12.2019 року). Судом також при розгляді даної справи було заслухано думку дитини [PERSON] щодо визначення місця проживання з одним з батьків. При вирішенні питання про необхідність заслуховування думки дітей суд керувався наступними національними та міжнародними нормами. Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя. Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини. Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду. Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім`ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов`язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації. Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи. У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді. Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. Так, опитаний у суді малолітній [PERSON] пояснив, що він останній час проживає разом з батьком, у них дуже гарні стосунки, він навчається, займається спортом, спілкується з друзями, іноді він знаходиться з бабусею та дідусем, коли батько зайнятий. Також зазначив, що іноді бачиться з мамою, спілкується з нею телефоном, але не має для цього великого бажання. Хоче жити з батьком, але при цьому не заперечує проти зустрічей та спілкування з мамою. Судом також були допитані свідки з боку обох сторін. Так, свідки з боку позивачки пояснили наступне. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є подругою сім`ї [PERSON] , [PERSON] є хрещеною мамою її дитини. Коли вони дружили сім`ями, то вона бачила, що стосунки у сім`ї [PERSON] були гарними. Після розірвання стосунків між ними [PERSON] дуже тривожний, пригнічений. Коли вона востаннє бачила дитину, то він був знервований, збуджений, реагував на все також нервово. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є подругою сім`ї, з 2011 року вони спілкувалися сім`ями, часто проводили разом час. [PERSON] рано вийшла з декретної відпустки, оскільки була основним джерелом доходу у сім`ї. Коли дитині виповнився 1 рік, то у декретну відпустку пішов [PERSON] . При цьому [PERSON] була дуже відповідальною мамою, завжди опікувалася дитиною, незважаючи на те, що працювала. У Довженків були дуже гарні стосунки. Після розірвання стосунків [PERSON] став дуже знервований, агресивний. Свідки з боку відповідача у суді пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він є батьком відповідача т дідусем [PERSON] . Онук на даний час проживає разом з батьком, але дуже переживає розлучення батьків. [PERSON] більше часу завжди приділяв онуку, перебував тривалий час у декретній відпустці. Весь час він та його дружина (бабуся) допомагають у вихованні онука. [PERSON] скритний хлопець, про спілкування з мамою нічого не розповідає. [PERSON] повністю займається забезпеченням дитини. [PERSON] негативно відноситься до матері через те, що вона пішла з сім`ї. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є бабусею [PERSON] та мамою [PERSON] . Вважає, що у сина була ідеальна сім`я, [PERSON] дуже гарна мати. Онук [PERSON] дуже скритний, все тримає в собі, до нього важко достукатися. Також свідок зазначила, що у неї є образа на [PERSON] за те, що вона пішла з сім`ї, зіпсувала життя і сину і онуку. [PERSON] залишився проживати з батьком за своїм власним бажанням. Свідок пояснила, що їй не подобаються відносини онука з матір`ю, він їй не телефонує, не бажає з нею говорити по телефону, іноді грубо розмовляє. Для онука зміна місця проживання може стати стресом. Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі суд враховує наступні вимоги закону. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року роз`яснено, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду - не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обов`язків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду. Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки ( Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року справі «М. С. проти України», пункти 76, 77). У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Як встановлено судом при розгляді справи, між сторонами склалися складні стосунки, у зв`язку із тим, що позивачка виявила бажання піти із сім`ї, що призвело до виникнення сварок та конфліктів, що також ставало приводом для звернення до органів поліції, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Під час розгляду справи відповідач та його батьки заявляли про те, що вони ображені на позивачку [PERSON] через її поведінку, оскільки вона пішла із сім`ї до іншого чоловіка, не бажала йти на примирення, не пояснювала причини такої поведінки. Також було встановлено, що відповідач не спілкується з позивачкою, заблокував її номер у телефоні, не бажає вирішувати будь-які питання щодо дитини, негативно при дитині відзивається про позивачку, що беззаперечно впливає на формування негативної думки дитини [PERSON] про його маму, а також впливає на його стосунки з мамою (небажання зустрічатися з нею, говорити по телефону), про що також зазначала у судовому засіданні і свідок [PERSON] (бабуся дитини). Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на можливість домовитися щодо визначення місця проживання дитини, а також щодо участі кожного з них і вихованні дітей, що змусило їх звернутися до суду. Слід зазначити, що протягом тривалого часу сторони проживали разом, виховували разом дитину, а тому обидва виконували свої батьківські обов`язки, що є цілком нормальним та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства. Посилання відповідача на той факт, що [PERSON] перебувала у декретній відпустці незначний час, після досягнення дитиною 1 року він тривалий час знаходився у відпустці по догляду за дитиною, не дає підстав стверджувати, що позивачка є поганою мамою, або самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Як пояснили у судовому засіданні свідки, ранній вихід позивачки з декретної відпустки було спільним рішенням у сім`ї, у тому числі і через те, що основний тягар матеріального забезпечення сім`ї був покладений на позивачку [PERSON] . Висновки психологів, наявні у матеріалах справи, жодним чином не спростовують встановлені при розгляді справи обставини, питання щодо визначення місця проживання дитини, у разі звернення до суду, вирішується саме судом, з урахуванням всіх встановлених обставин та досліджених доказів. Покази свідків судом оцінюються у сукупності з іншими письмовими доказами, що були досліджені судом, у тому числі позитивними характеристиками обох сторін. Судом встановлено, що як мати, так і батько піклувались під час спільного проживання про свого малолітнього сина, опікувалися ним, забезпечували його потреби, як духовні так і матеріальні. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив`язаності її до одного з батьків, враховуючи його вік та потребу у повсякденному житті, а також з урахуванням можливостей кожного з батьків забезпечити належний рівень умов для проживання, виховання та розвитку дитини. При вирішенні основних та зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] судом враховується, що дитина після припинення шлюбних відносин постійно проживає з батьком, який не спілкується з позивачкою, заблокувавши її номер телефону, відмовляється йти на контакт, негативно відзивається про мати дитини у присутності дитини (даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та був підтверджений показами свідків), що беззаперечно відображається на формуванні думки дитини про маму, впливає на його відношення до матері, а також значно впливає на свідомість дитини, сприйняття нею цієї ситуації. Саме цей фактор є визначним при прийнятті судом рішення про неврахування думки дитини при вирішенні позову по суті. Судом при вирішенні позовних вимог враховується можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, постійне місце роботи, стабільний заробіток, не має шкідливих звичок та позитивно характеризується за місцем роботи. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто. При цьому слід зазначити, що з грудня 2019 року відповідач не працює, доходу не має, отримує виплату як безробітний. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач має будь-які доходи (на що він посилався у своїх поясненнях), суду надано не було. Вказане свідчить про те, що відповідач не зможе забезпечити для дитини належних умов для проживання, виховання та розвитку, оскільки не має відповідних джерел доходу для цього. Крім того, малолітня дитина потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що на даному етапі [PERSON] краще буде проживати з мамою. Також слід зауважити, що при розгляді справи не встановлено виняткових обставин, при яких дитина може бути розлучена із матір`ю. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, враховуючи інтереси дитини, збереження її зв`язків з матір`ю, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі, з урахуванням положень сімейного законодавства України, положень міжнародного права, суд вважає необхідним визначити місце проживання [PERSON] разом з матір`ю, при цьому задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у цій частині та відмовивши у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] про відібрання дитини, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Як встановлено при розгляді справи, малолітній [PERSON] з липня 2019 року постійно проживає разом з батьком [PERSON] . При цьому слід зазначити, що дитина проживає з батьком за власним бажанням, місце проживання дитини батьком не було змінено примусово. Також судом не було встановлено обставин, що свідчили б про протиправні дії відповідача щодо дитини. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у частині відібрання дитини немає. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою [PERSON] наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог у частині розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536, 80 грн., відповідно до частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial