Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, в якому в його обґрунтування зазначили, що вони разом з відповідачкою є співвласниками 49/100 ідеальних частин житлового будинку № 1-б по провулку 4-му Магазинному у м. Житомирі, відповідно до договору дарування частини жилого будинку від 05.05.2001 р.. Їхні з відповідачкою частки є рівними і складають по 49/300, тобто по 1/3 частині від 49/100 частин, отриманих у дар. Співвласником інших 51/100 частин будинку є третя особа [PERSON], яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та з нею у позивачів не існує будь-яких спорів щодо здійснення права спільної часткової власності. Відповідачка [PERSON], будучи співвласником 49/300 частин будинку, тривалий час не проживає у ньому, не дбає про своє майно, не несе жодних витрат на його утримання (комунальні послуги, ремонт), не цікавиться ним та взагалі втратила інтерес до свого майна. Також позивачі зазначили, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21.01.2015 р. з відповідачки вирішено стягнути на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість в сумі 6528,82 грн. та судові витрати. Інша заборгованість також буде стягуватися у подальшому з відповідачки в судовому порядку. Оскільки [PERSON] проживає у інших областях, не зявляється у м. Житомирі, умисно не виконує взяті на себе боргові зобовязання, ігнорує усі вимоги кредиторів, то в результаті невиконання нею рішень судів по стягненню заборгованості виконавчою службою буде накладено арешт на її нерухоме майно, тобто на 49/300 ід.ч. будинку позивачів. У подальшому при невиконанні рішень судів, частина майна відповідачки буде примусово відчужена та продана через прилюдні торги стороннім особам у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Крім цього [PERSON] вимушений був вже частково погашати борг відповідачки за свої власні кошти в сумі 5000,00 грн.. Частина будинку відповідачки є неподільною, її не можна виділити у натурі, оскільки жодне з приміщень не відповідає розміру частки [PERSON], облаштувати інший вхід до частини будинку позивачів також неможливо через щільність забудови. Просили суд захисти їхні порушені права та припинити право власності відповідачки [PERSON] на її 49/300 ідеальних частин будинку, визнавши право власності за позивачем [PERSON]. Позивачі та їх представник в судовому засіданні позов підтримали з наведених у ньому підстав та просили його задовольнити. Третя особа у своєму виступі вважала позов таким, що підлягає задоволенню, і при вирішенні справи покладалася на розсуд суду. Відповідачка в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином у відповідності до ч.ч.5,9 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та відповідачка [PERSON] є співвласниками 49/100 ід.ч. житлового будинку № 1-б по провулку 4-му Магазинному у м. Житомирі, відповідно до договору дарування частини жилого будинку від 05.05.2001 р. № 2661, зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.05.2001 р. за реєстраційним № 10312. Частки позивачів та відповідачки є рівними і складають по 49/300, тобто по 1/3 частині від 49/100 частин, отриманих у дар. Співвласником інших 51/100 частин будинку є третя особа [PERSON], яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та між сторонами справи з нею не існує будь-яких спорів щодо здійснення права спільної часткової власності. Загальна площа 49/100 частини будинку становить 39,8 кв. м., а жила площа 25,4 кв.м., що підтверджується технічним паспортом на будинок. Площа частки відповідачки складає 13,3 кв.м. (1/3 від 49/100) = 49/300 ід.ч.. Відповідачка [PERSON] тривалий час не проживає у будинку, не дбає про свою частку, не несе витрат на її утримання (комунальні послуги, ремонт), не цікавиться майном та втратила інтерес до нього. Доказом не проживання відповідачки у будинку тривалий час є акт комісії ТОВ КК «КомЕнерго-Житомир» від 12.05.2017 року. Так, перевіркою комісії було встановлено, що [PERSON] є співвласником будинку № 1-б по провулку 4-му Магазинному у м. Житомирі, зареєстрована у ньому, проте понад 10 років не проживає у будинку. Особистих речей відповідачки у будинку немає. Також судом встановлено, що відповідачка у багатьох банках та фінансових установах отримала значну кількість кредитів і не погашає їх. Починаючи з 2014 року на адресу позивачів надходять повідомлення, вимоги, попередження на імя [PERSON] від її кредиторів про погашення заборгованості за отриманими кредитами. Усі вказані документи надходять на адресу: пров. 4-й Магазинний, 1-б у м. Житомирі, так як [PERSON] є зареєстрованою у даному будинку та є його співвласником. Рішенням Корольовського райсуду м. Житомира від 21.01.2015 року у цивільній справі № 296/6496/14-ц з [PERSON] вирішено стягнути на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість в сумі 6528,82 грн. та судові витрати. Інша заборгованість з урахуванням її розміру також буде стягуватися у подальшому з відповідачки в судовому порядку. Оскільки [PERSON] проживає у інших областях, не зявляється у м. Житомирі, не виконує взяті на себе боргові зобовязання, ігнорує усі вимоги кредиторів, то в результаті невиконання нею рішень судів по стягненню заборгованості Державною виконавчою службою буде накладено арешт на належне їй нерухоме майно, тобто на 49/300 ід.ч. вказаного будинку. У разі невиконання відповідачкою судових рішень частина її майна може бути примусово відчужена через прилюдні торги стороннім особам у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Судом також встановлено, що позивач [PERSON] частково погашав борг відповідачки за свої власні кошти в сумі 5000,00 грн. на користь ПАТ «Альфа-Банк», що підтверджується копією квитанції № 9408 від 14.02.2014 р.. Таким чином, суд вважає, що ця обставина є доказом майнової шкоди, яка завдається позивачам, як співвласникам будинку, внаслідок порушення своїх зобовязань відповідачкою перед її кредиторами. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, держави, які ратифікували вказану Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «[PERSON] проти України» (№ 35041/05) від 21 грудня 2010 року Судом було зазначено, що втручання у право на мирне володіння майном є сумісним з вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли воно законне і не свавільне (див. рішення у справі «Ятрідіс проти Греції» [ВП], № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Зокрема, друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «"на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 322 ЦКУ власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 49/300 ід.ч. будинку № 1-б по провулку 4-му Магазинному у м. Житомирі, яка належить [PERSON], є неподільною, її не можна виділити у натурі, оскільки жодне з приміщень не відповідає розміру частки [PERSON], облаштувати інший вхід до частин будинку позивачів та відповідачки неможливо через щільність забудови. Ці обставини підтверджуються висновком судового експерта [PERSON] за результатами обстеження будинку №327/05.17 від 15.05.2017 р.. Відповідно до ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд вважає, що існують підстави для припинення права власності [PERSON], передбачені ст.365 ЦК України, оскільки 49/100 ідеальних частин будинку № 1-б по провулку 4-му Магазинному є неподільними, спільне володіння та користування цими частинами є неможливим, що підтверджено належними доказами та поясненнями позивачів, і припинення права власності [PERSON] на її 49/300 частин будинку не завдасть їй істотної шкоди через неможливість виділення цієї частини у натурі та фактичну відмову відповідачки від здійснення свого права власності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів, є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved