Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

У лютому 2019 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту, що інформація, опублікована на сайті «Поліграф:Україна проти корупції» під заголовком « [INFO] », з якої випливає, що громадянку України [PERSON] , яка є власницею знака для товарів та послуг [INFO], 23 жовтня 2016 року затримали співробітники Державної фіскальної служби в ході митного огляду в міжнародному аеропорті «Київ» у Жулянах, при спробі вивезти з України біля 1 мільйону доларів США в різних валютах, є неправдивою, та спростувати таку інформацію в порядку окремого провадження. Мотивуючи заяву [PERSON] вказує, що з урахуванням того, що власник сайту polygraph.net невідомий, вона вважає, що найкращим способом захисту її прав у такій ситуації є звернення до суду саме в порядку, передбаченому статтями 315-319 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи що опублікована інформація являється недостовірною, а встановлення (спростування) зазначеного вище факту здійснюється з метою реалізації її права на захист гідності, честі та ділової репутації. Ухвалою судді від 26 лютого 2020 року у справі відкрито провадження. Заявник в судове засідання не з`явився, представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Заінтересована особа в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином, заяв, клопотань до суду не подано. Суд, вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників, які беруть участь у справі. Вивчивши заяву, дослідивши та оцінивши письмові докази у їхній сукупності, суддя приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами цивільного процесуального законодавства врегульовано, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення., що регламентується главою 6 розділу IV ЦПК України. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Судовим розглядом встановлено, що на сайті «Поліграф:Україна проти корупції» під заголовком « [INFO] », з якої випливає, що громадянку України [PERSON] , яка є власницею знака для товарів та послуг [INFO], 23 жовтня 2016 року затримали співробітники Державної фіскальної служби в ході митного огляду в міжнародному аеропорті «Київ» у Жулянах, при спробі вивезти з України біля 1 мільйону доларів США в різних валютах. Відповідно до статті 3 Конституції України честь та гідність людини визнаються найвищими соціальними цінностями. Стаття 28 Конституції гарантує кожному право на повагу до його гідності. Відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Норми Конституції України є відповідно до статті 8 Конституції нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України „Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ зі змінами (далі - Закон № 2657), за порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом. Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону № 2939). Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частини перша, друга статті 21 Закону № 2657). До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження (частина друга статті 11 Закону № 2657). Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Відповідно до статті 2 Закону України „Про захист персональних даних" від 1 червня 2010 року № 2297-VI (далі - Закон № 2297), персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Конституційний Суд України, у Рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 у справі № 1-9/2012 (за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України), даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, зазначив, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно положень чинного законодавства, поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону № 2297); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону № 2657); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України „Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939). Певні обмеження щодо зазначеного вище права особи дозволяти або забороняти поширення про неї конфіденційної інформації, законодавство встановлено для публічних осіб. Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165 (1998) (далі - Резолюція № 1165) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6). Згідно із законодавством України не належать до інформації з обмеженим доступом, зокрема: декларації про доходи осіб та членів їхніх сімей, які претендують на зайняття чи займають виборну посаду в органах влади або обіймають посаду державного службовця, службовця органу місцевого самоврядування першої або другої категорії (частина шоста статті 6 Закону № 2939); персональні дані фізичної особи, яка претендує зайняти чи займає виборну посаду (у представницьких органах) або посаду державного службовця першої категорії, за винятком інформації, яка відповідно до закону визначена такою, що належить до інформації з обмеженим доступом (частина четверта статті 5 Закону № 2297); відомості про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (пункт 5 частини четвертої статті 21 Закону № 2657). Чинне законодавство України (підпункт 22 п.2 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 26.06.2015 № 417), як публічних осіб визначає осіб, які відповідно до Закону є національними, іноземними публічними діячами, діячами, які виконують політичні функції в міжнародних організаціях. В свою чергу, відповідно до статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14 жовтня 2014 року № 1702-VII, національні публічні діячі - це фізичні особи, які виконують або виконували протягом останніх трьох років визначені публічні функції в Україні, а саме: Президент України, Прем`єр-міністр України, члени Кабінету Міністрів України; перші заступники та заступники міністрів, керівники інших центральних органів виконавчої влади, їх перші заступники і заступники; народні депутати України; Голова та члени Правління Національного банку України, члени Ради Національного банку України; голови та судді Конституційного Суду України, Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів; члени Вищої ради правосуддя, члени Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, члени Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів; Генеральний прокурор та його заступники; Голова Служби безпеки України та його заступники; Директор Національного антикорупційного бюро України та його заступники; Голова Антимонопольного комітету України та його заступники; Голова та члени Рахункової палати; члени Національної ради з питань телебачення і радіомовлення України; надзвичайні і повноважні посли; Начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України, начальники Сухопутних військ України, Повітряних Сил України, Військово-Морських Сил України; державні службовці, посади яких належать до категорії "А"; керівники обласних територіальних органів центральних органів виконавчої влади, керівники органів прокуратури, керівники обласних територіальних органів Служби безпеки України, голови та судді апеляційних судів; керівники адміністративних, управлінських чи наглядових органів державних та казенних підприємств, господарських товариств, державна частка у статутному капіталі яких перевищує 50 відсотків; керівники керівних органів політичних партій та члени їх центральних статутних органів. Іноземними публічними діячами, відповідно до статті 1 цього ж Закону, є фізичні особи, які виконують або виконували протягом останніх трьох років визначені публічні функції в іноземних державах, а саме: глава держави, керівник уряду, міністри та їх заступники; депутати парламенту; голови та члени правлінь центральних банків; члени верховного суду, конституційного суду або інших судових органів, рішення яких не підлягають оскарженню, крім оскарження за виняткових обставин; надзвичайні та повноважні посли, повірені у справах та керівники центральних органів військового управління; керівники адміністративних, управлінських чи наглядових органів державних підприємств, що мають стратегічне значення; керівники керівних органів політичних партій, представлених у парламенті; а діячами, що виконують політичні функції в міжнародних організаціях є посадові особи міжнародних організацій, що обіймають або обіймали протягом останніх трьох років керівні посади в таких організаціях (директори, голови правлінь або їх заступники) або виконують будь-які інші керівні функції на найвищому рівні, в тому числі в міжнародних міждержавних організаціях, члени міжнародних парламентських асамблей, судді та керівні посадові особи міжнародних судів. Норми Конституції України є відповідно до статті 8 Конституції нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушені внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також не спростування цієї інформації. Пунктом 4 статті 277 ЦК встановлено, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Як вказано в позові власник сайту polygraph.net невідомий та відповідно встановити не можливо. Так, з відкритих джерел, з яких можна одержати інформацію про місцезнаходження сайту та адміністратора доменної назви, позивачу стало відомо, що сайт polygraph.net не належить до українського сегмента мережі Інтернет. Зокрема, провайдер сайту знаходиться у Німеччині, а адміністратором доменної назви є компанія з місцезнаходженням у Сполучених Штатах Америки (роздруківки з сайту 2IP.UA (інформація щодо домену та інформація щодо IP-адреси) додаються). В подальшому заявник звернулася до зазначених провайдера сайту та адміністратора доменної назви з проханням надати інформацію про власника сайту, проте і не одержала від них відповіді. Згідно пункту 13 Постанови Пленуму ВСУ № 1 та відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 277 ЦК України, судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдоанонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника, який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Постановою пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009року за №1 визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Проаналізувавши в сукупності всі обставини справи, суд дійшов висновку, що інформація стосовно заявника не відповідає дійсності, не підкріплена жодними доказами чи конкретними фактичними даними. Так, [PERSON] належить знак для товарів та послуг [INFO] на підставі свідоцтва № [NUMBER], виданого Державною службою інтелектуальної власності в Україні та зареєстрованого в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів та послуг 10 березня 2015 року . Заявник є добросовісним платником податків і маю задекларований прибуток за 2013 - 2018 роки у розмірі 44 806 837,71 гривень, що підтверджується довідкою Головного управління ДПС у місті Києві від 11.09.2019 року № 1106/М/26-15-55-04-24 додається. Позивач вказує, що вона не є публічною особою і поширення будь-якої інформації про неї порушує її права, передбачені Конституцією та законами України, яка не виконувала повноважень особи, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, а також, відповідно до визначень чинного законодавства України її не може бути віднесено до категорії публічних осіб. Вказане в сукупності свідчить, що жодні відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах мого життя із зазначенням мого імені не могли бути опубліковані у засобах масової інформації без моєї попередньої згоди. Інформація, опублікована на сайті «Поліграф:Україна проти корупції» під заголовком « [INFO] », спростовується наступними фактами. Як стало заявнику відомо, сама подія, а саме - спроба вивезення певною особою біля 1 мільйону доларів США в різних валютах в міжнародному аеропорті «Київ» у Жулянах дійсно відбулася 23 жовтня 2016 року, проте: - [PERSON] , [INFO] не знаходилася у міжнародному аеропорті «Київ» у Жулянах та не проходила там митний контроль, що підтверджується листом Державної фіскальної служби України від 16.11.2016 року № 105 (копія додається); - особою, у якої 23 жовтня 2016 року у міжнародному аеропорті «Київ» у Жулянах було вилучено готівку у розмірі 230 000 ЄВРО та 783 360 доларів США, була громадянка Італії [PERSON] , що підтверджується Постановою Апеляційного суду міста Києві від 05 січня 2017 року у справі № 760/18660/16-п (надалі - Постанова АСмК, копія додається). Так, у Постанові Апеляційного суду м. Києва, зокрема, зазначається, що «..23 жовтня 2016 року о 13 год. 45 хв. на митному посту «Аеропорт «Київ» (Жуляни) Київської міської митниці ДФС, під час проведення вибіркового митного контролю на лінії спрощеного митного контролю «зеленого коридору» залу «Виліт» «Бізнес-Терміналу» «В» Міжнародного аеропорту «Київ» (Жуляни) зупинено громадянку Італії [PERSON] ( [PERSON] ), яка слідувала з м. Києва (Україна) чартерним рейсом QGA424P, бортовий номер [NUMBER] , організований хендліговою авіакомпанією «Джет Люкс». Після перетину пасажиром «білої лінії», яка відповідно до п.1.10 «Правил застосування спрощеного порядку здійснення митного контролю предметів, що переміщуються громадянами, які прямують авіаційним транспортом», затверджених наказом Державної митної служби України від 18 лютого 2006 року №137, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 березня 2006 року за №217/12091, позначає закінчення «зеленого коридору» та після перетину якої настає відповідальність за порушення митних правил, про що зазначено на інформаційному стенді, розміщеному в зоні митного контролю, пасажирку було зупинено, а багаж оглянуто за допомогою сканера (рентген - апарату) « Rapiskan ». На моніторі сканеру помічено предмети, зовнішньо схожі на готівку. В ході проведення усного опитування згідно ст. 336 МК України про наявність у громадянки Італії [PERSON] ( [PERSON] ) валютних коштів в ручній поклажі та багажі, остання заявила про відсутність у неї коштів, також представилася дипломатичним представником Албанії в Італії та пред`явила посвідчення працівника Міністерства закордонних справ Італії №246432/147476, при цьому активно наголошувала про наявність у неї дипломатичного імунітету під час проходження митного контролю. Також заявила, що в одній із її валіз (загальна кількість 3), на яку представник митниці вказав при усному опитуванні, знаходиться дипломатичний багаж, зокрема, блокноти. При цьому, дипломатичного паспорту при пасажирці не було. В ході проведення митного огляду багажу громадянки Італії [PERSON] ( [PERSON] ) в одній із валіз виявлено дві коробки з-під взуття торгової марки [INFO], при відкритті яких виявлені грошові кошти в готівці на суму 230 000, 00 Євро та 783 360, 00 доларів США. Зазначені грошові кошти вилучені на підставі протоколу про порушення митних правил №0682/10000/16 від 23 жовтня 2016 року та в подальшому митним органом здані до відділення банку АТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно супровідних касових ордерів та листа Київської міської митниці. Після відкриття коробок громадянка Італії [PERSON] [PERSON] ) заявила, що не знає, звідки дані грошові кошти з`явилися у її валізі на загальну суму за курсом Національного Банку України станом на день переміщення 26 626 332, 20 коп. За наслідками вищезазначених подій Київською міською митницею ДФС складено протокол №0682/10000/16 про порушення митних правил громадянкою Італії [PERSON] ( [PERSON] ) за ч.1 ст.483 МК України…» З наведеного вище слідує, що зазначена подія пов`язана з позивачем через той факт, що інша особа перевозила готівку у коробці з-під взуття, на якій нанесено знак для товарів та послуг [INFO]. Торгова марка [INFO] дійсно належить позивачу, проте з рішенням суду випливає, що [PERSON] не здійснювала спроб вивезення з території України готівкових коштів 23 жовтня 2016 року. Згідно ч.2 ст.319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Під час судового розгляду встановлено, що встановлення (спростування) зазначеного вище факту здійснюється з метою реалізації заявником права на захист гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи роз`яснення Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за №1, у разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її, а відтак вимога заявника про спростування інформації, яка як встановлено судом являється неправдивою, в порядку окремого провадження, підлягає задоволенню. Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази,

Outcome: approved