Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачами було укладено Договір позики, оформлений шляхом видачі боргової розписки, згідно якої відповідачі отримали у позивача безвідсоткову позику в розмірі 11 000,00 (одинадцять тисяч) доларів США. Грошові кошти отримано повністю до підписання розписки. Відповідачі зобов`язувалися повернути грошові кошти до 30 листопада 2017 року. За кожен день затримки виплати позики відповідачі погоджуються "сплачувати пеню в розмірі 0,1% від суми позики. Позика взята на потреби сім`ї. При погашенні позики позивач робить відповідну відмітку на розписці, а після повного виконання відповідачами свого зобов`язання по погашенню позики позивач анулює дану розписку. Незважаючи на те, що позивач передав відповідачам грошові кошти, про що свідчить текст розписки, відповідачі погасили борг частково, сплативши позивачу 1 000,00 (одну тисячу) доларів США 26 січня 2017 року, в зв`язку з чим існує заборгованість в розмірі 10 000,00 (десять тисяч) доларів США. Окрім того зазначає, що сторонами досягнуто згоду про сплату пені в розмірі 0,1 % від суми позики за кожен день прострочення, а тому за 365 днів з відповідачів слід стягнути 3 650,00 грн., що згідно повідомлення НБУ від 25 листопада 2020 року еквівалентно 103 550,50 грн. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема за допомогою публікації на сайті «Судова влада» Івано-ранківського міського суду Івано-Франківської області. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно розписки від 02.10.2015 року [PERSON] та [PERSON] отримали 02.10.2015 року в [PERSON] безвідсоткову позику в розмірі 11 000 доларів США. Грошові кошти отримано повністю до підписання розписки. Відповідачі зобов`язалися повернути грошові кошти не пізніше 30 листопада 2017 року. За кожен день затримки виплати позики відповідачі погодились сплатити пеню в розмірі 0,1% від суми позики. Позика взята на потреби сім`ї. В розписці також зазначено, що після здійснення боржниками кожної оплати по погашенню кредиту, кредитор робить відповідну відмітку в цій розписці про отримання відповідної суми коштів в рахунок погашення боргу, після повної виплати кредиту кредитор анулює цю розписку. Як вбачається із вище зазначеної розписки, 26.01.2017 року [PERSON] отримав 1000 Доларів США, відтак залишок суми боргу [PERSON] та [PERSON] становить 10 000 Доларів США. Відповідачі факт написання розписки не оспорювали, а тому виникнення боргового зобов`язання за договором позики є встановленим належним доказом, а саме оригіналом даної розписки. Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови таких договорів, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає до виконання. Відповідно до розписки від 02.10.2015 року позивач виконав зобов`язання перед відповідачами та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальників виконані не були. Судом встановлено, що у зазначений в розписці строк відповідачі, отримані в якості позики кошти не повернули, доказів протилежного відповідачами надано не було, а наявність у [PERSON] оригіналу боргової розписки, виходячи з положень статей 527, 545 ЦК України, свідчить про існування невиконаного [PERSON] та [PERSON] зобов`язання за договором позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що булипередані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника. Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Розглядаючи можливість визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, суд приймає до уваги висновки, які містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19), від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження№ 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18),№ 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження№ 14-446цс18) та приходить до висновку, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, нестиме двозначність у розумінні суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. Таким чином, у рішенні суду кошти, які підлягають до стягнення з відповідача, повинні бути визначені у відповідній іноземній валюті. Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства ( постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (провадження № 14-81 цс 18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178 цс 18), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (провадження № 14-386 цс 18), від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12) (провадження № 14-526 цс 18)). Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. Відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16) зазначено про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Враховуючи те, що судом встановлено, що у відповідачів перед позивачем є невиконане боргове зобов`язання на суму 10 000 Доларів США за договором позики від 02.10.2015 року, яка була отримана ними на потреби сім"ї, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів на його користь заборгованості за договором позики від 02.10.2015 року підлягають до задоволення. Відповідно до ст.1050 ч.1 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, а неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). За умовами договору позики від 02.10.2015 сторони погодили, що у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк, [PERSON] та [PERSON] зобов"язались сплатити [PERSON] пеню в розмірі 0,1 % від суми позики за кожен день прострочення. В обгрунтування позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку пеню за 365 днів прострочки, таким чином судом встановлено, що розмір пені, в межах заявлених позовних вимог, є наступним: 10 000,00 доларів США х 0,1 % = 10 доларів США. 10 доларів США х 365 = 3 650,00 Доларів США., що згідно повідомлення НБУ від 25 листопада 2020 року еквівалентно 103 550,50 грн. Оскільки відповідача зобов"язання за договором позики у строк визначений договором не виконали, а умовами договору передбачено стягнення пені за прострочку виконання зобов"язання, суд приходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь позивача пеню в розмірі 103550,50 грн. Відповідно до ч.1. ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у розмірі 3 872 грн, 50 коп. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved