Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

У жовтні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод користування земельною ділянкою. В обґрунтування позову посилався на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS]. Рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу імені Горького Петропавлівського району Дніпропетровської області йому було виділено присадибну ділянку у розмірі 0, 15 га. Рішенням виконавчого комітету Петропавлівської селищної ради №303 від 09.12.1994 року вищезазначену земельну ділянку було передано позивачу в приватну власність. Позивач зазначав, що суміжний землекористувач [PERSON] самовільно заволодів 0,03 га земельної ділянки [PERSON] та побудував на ній сарай, у зв'язку із чим позивач звернувся у 1990 році до голови колгоспу ім. Горького Петропавлівського району Дніпропетровської області та 30.03.1990 року комісією Петропавлівської селищної ради народних депутатів було складено акт щодо самовільного зайняття частини земельної ділянки [PERSON] Спадкоємець [PERSON] - його дружина [PERSON] почала оформляти документи на приватизацію земельної ділянки, що була надана [PERSON] у користування, на підставі чого [PERSON] був вимушений звернутись у 2011 році до голови колгоспу ім. Горького Петропавлівського району Дніпропетровської області щодо встановлення розміру його земельної ділянки. Ріщенням сільради було рекомендовано [PERSON] для вирішення спірного питання перенести кілки на 2 метри в бік свого подвір'я та прибрати збудований на межі дерев'яний сарай. Також відповідачем у 2012 році на межі було збудовано вигрібну яму, що розташована практично біля погребу позивача, де зберігаються овочі. У зв'язку із зазначеним, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні його земельною ділянкою шляхом зобов'язання [PERSON] звільнити неправомірно зайняту земельну ділянку, зробити водовідвід з відповідним відступом від його погребу та стягнути з відповідача моральну шкоду( а.с.2-3). У січні 2013 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом до [PERSON], в обґрунтування якого зазначала, що для обслуговування належного на праві приватної власності домоволодіння [ADDRESS] та ведення присадибного господарства на земельній ділянці, що була надана у користування розміром 0, 15 га. Рішенням Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області від 22.04.2011 року їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 15 га за вищезазначеною адресою. При оформленні технічної документації межі земельної ділянки по існуючим загорожам та точкам повороту, що встановлювались та вказувались при обмірі позивачкою, становлять 0,1499 га. При погоджені вказаної технічної документації суміжний землекористувач [PERSON] відмовився від підпису, оскільки вважає, що [PERSON] неправомірно зайняла частину земельної ділянки, що надана йому в користування. Відповідач зазначав, що рішенням виконкому Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області від 20.02.1989 року №58 було надано [PERSON] в користування земельну ділянку розміром 0, 10 га. Згодом рішенням сільради від 30.01.1996 року №16 було додатково виділено [PERSON] земельну ділянку розміром 0,05 га, тобто в сумі виділена в користування [PERSON] земельна ділянка складає - 0,15 га, що підтверджується виготовленою [PERSON] технічною документацією. Позивач за зустрічним позовом вважала що порушення нею меж земельної ділянки можна встановити лише після надання [PERSON] технічної документації на належну йому земельну ділянку, у зв'язку із чим просила суд усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою розміром 0,15га за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею право на приватизацію зазначеної земельної ділянки без згоди суміжного землекористувача [PERSON]( а.с.72-73). Рішенням Петропавлявського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2013 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] Усунуто перешкоди у користуванні [PERSON] земельною ділянкою шляхом зобов'язання [PERSON] звільнити неправомірно зайняту земельну ділянку. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено в повному обсязі( а.с.147-154). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції, та ухвалення нового про задоволення зустрічних позовних вимог та відмову у задоволенні первісного позову [PERSON] в повному обсязі( а.с. 155-157 ). [PERSON] в апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог( а.с. 158-160 ). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 15.11.1989 року останній є власником житлового будинку [ADDRESS]. Рішенням загальних зборів колгоспників колгоспу імені Горького Петропавлівського району Дніпропетровської області йому було виділено присадибну ділянку у розмірі 0, 15 га. Рішенням виконавчого комітету Петропавлівської селищної ради №303 від 09.12.1994 року вищезазначену земельну ділянку було передано позивачу в приватну власність. Відповідно до рішення виконавчого комітету Петропавлівської селищної ради від 20.02.1989 року [PERSON] було надано дозвіл на будівництво житлового будинку і видано паспорт на забудову. Рішенням Петропавлівського районного суду від 06.02.2012 року за [PERSON] в порядку спадкування за законом було визнано право власності на домоволодіння [ADDRESS]. Рішенням виконкому Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області від 20.02.1989 року №58 було надано [PERSON] в користування земельну ділянку розміром 0, 10 га. Згодом рішенням сільради від 30.01.1996 року №16 було додатково виділено [PERSON] земельну ділянку розміром 0,05 га, тобто в сумі виділена в користування [PERSON] земельна ділянка складає - 0,15 га., що перейшла після його смерті в користування [PERSON] Також, рішенням Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області від 22.04.2011 року [PERSON] було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів на право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 15 га за адресою: [ADDRESS]. При оформленні технічної документації межі земельної ділянки по існуючим загорожам та точкам повороту, що встановлювались та вказувались при обмірі позивачкою, становлять 0,1499 га. Оскільки між сторонами виник спір стосовно меж земельних ділянок, [PERSON] звернувся у 1990 році до голови колгоспу ім. Горького Петропавлівського району Дніпропетровської області та 30.03.1990 року комісією Петропавлівської селищної ради народних депутатів було складено акт щодо самовільного зайняття частини земельної ділянки [PERSON] Крім того, у 2011 році останній звернувся із заявою до Петропавлівської селищної ради, у зв'язку із чим було здійснено виїзд комісії з питань агропромислового комплексу, землекористування та природоохоронної діяльності за адресою [ADDRESS], в результаті якого було встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] немає документів на землю, однак останні надали технічну документацію щодо розташування та розмірів земельних ділянок наявних у них в користуванні. Членами комісії було проведено обміри земельних ділянок та виявили, що [PERSON] самовільно переніс кілки паркану на 2 метра від межі так, що погріб [PERSON] опинився на території [PERSON] На межі земельних ділянок померлим [PERSON] було збудовано гараж та дерев'яний сарай. Комісією було винесено рішення від 27.10.2011 року та рекомендовано [PERSON] для вирішення спірного питання перенести кілки на 2 метри в бік свого подвір'я та прибрати збудований на межі дерев'яний сарай. В рішенні також вказано, що у [PERSON] ділянка фактично менша ніж зазначено у документах. Вказаним рішенням комісії з питань агропромислового комплексу, землекористування та природоохоронної діяльності від 27.10.2011 року було захищено право [PERSON] як землекористувача, встановлено шляхи вирішення спору між сторонами. Вказане рішення [PERSON] не оскаржувалось, а тому є чинним на даний час. Задовольняючи частково позовні вимоги [PERSON] суд виходив з того, що згідно плану забудови, ширина земельної ділянки [PERSON] зі сторони домоволодіння фактично складає 21,6 м., що відповідає затвердженому плану схеми земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] та висновкам комісії з питань агропромислового комплексу, землекористування та природоохоронної діяльності. У задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо проведення [PERSON] водовідводу з відповідним відступом від його погребу судом було відмовлено, оскільки згідно відповідей компетентних органів встановлено, що чіткі норми, які б регламентували розміщення вигрібних ям відсутні. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачем не було вказано в чому саме полягає завдана йому моральна шкода. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно до ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, районів та областей. А за ч.3 ст.158 ЗК України, саме органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Відповідно суд прийшов до висновку, що встановлення меж сусідніх ділянок, відноситься до повноважень землевпорядної організації. Вказані висновки зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки ст. 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Порядок відновлення меж визначається центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють виконавець юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення ) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Пунктом 4.4. зазначеної інструкції передбачено, що у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Хоча згідно з ч.ч. 2, 3, 5 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками громадян, але органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж район у містах, оскільки в силу статті 26 Закону України „Про місцеве самоврядування" та ст.12 ЗК України визначено, що до виключної компетенції міської ради у галузі регулювання земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності. У разі незгоди власників землі або землекористувачів із рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У пункті 4 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст.158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян - заявників, за умови, якщо останні не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. Посилання в апеляційній скарзі [PERSON] стосовно не зазначення судом першої інстанції яким саме шляхом суд захищає права [PERSON] та яким чином підлягає виконанню ухвалене рішення, не спростовують вищезазначених висновків суду, оскільки суд ухвалив рішення згідно заявлених позовних вимог. Крім того, в судовому рішенні було зазначено підстави відмови застосування позовної давності у даному спорі, а тому й посилання в апеляційній скарзі на вказане питання є безпідставним. Доводи апелянта [PERSON] про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог стосовно виготовлення водовідводу з відступом від погребу позивача нічим не обґрунтовуються в апеляційній скарзі, а тому підлягають відхиленню. Також не підтверджуються й доводи апелянта щодо завдання йому [PERSON] моральної шкоди, оскільки згідно роз'яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Виходячи з того, що гараж та дерев'яний сарай були збудовані ще чоловіком відповідача [PERSON], зі сторони [PERSON] відсутні протиправні дії із завдання позивачу моральної шкоди. Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, судом першої інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Outcome: partial