Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Позивачка - відповідачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки, в якому просить визнати її та [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинком №24, по вул. Миру, с. Летня Дрогобицького району. В обґрунтування позову, покликається на те, що він являється власником вказаного будинку. Однак у даному будинку, згідно будинкової книги, крім неї зареєстровані [PERSON], [INFO], та її доньки, (для неї внуки) [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Такі особи зареєстровані та проживали з її дозволу, однак на даний час не проживають. Разом з тим, відповідачка не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в будинку не має. Відповідачка позивачка [PERSON], в своїх та інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до позивачки відповідачки [PERSON], в якому просить вселити її та дітей в житловий будинок №24, що по вул. Миру, с. Летня Дрогобицького району та зобовязати [PERSON] не чинити їй перешкоди в проживанні в такому будинку. В обґрунтування зустрічного позову покликається на те, що вона з 24.04.2012 року, а діти з народження зареєстровані у спірному будинку. Вона була зареєстрована за місцем проживання свого чоловіка, а діти по місцю проживання батьків. 23.05.20014 року її чоловік [PERSON] помер. Його мати [PERSON] після смерті сина почала заперечувати, щоб вона разом з дітьми проживали у її будинку, влаштовувала сварки і вони вимушені були піти жити до її мами. Так як на її руках двоє близнят, вона сама не могла їх доглядати і тому в липні 2014 році, після постійних сварок та образ, вона вимушена була піти проживати до своєї матері по вул. Нова, 36, с. Летня Дрогобицького району. Однак, в будинку її матері не достатньо житлової площі для їхнього проживання, є лише дві кімнати. В такому будинку, окрім матері, проживає батько [PERSON] (пенсіонер), її сестра (інвалід з дитинства з загальним захворюванням, яка потребує проживання в окремій кімнаті). Тому це не найкраще місце проживання для неї та двох близнят. В будинку, який має дві кімнати і кухню, позивачки відповідачки на даний час ніхто не проживає. Вона проживає разом з чоловіком в сусідньому селі. Тому, звичайно в інтересах дітей та кращих побутових умов. Це місце проживання більше підходить їй та дітям, ніж те, в якому вони тепер проживають. Покликання про те, що жодних речей у спірному будинку не має, не відповідає дійсності. Коли позивачка відповідачка створила нестерпні умови для проживання, вони були змушені покинути житло, залишивши : холодильник, диван, компютерний стіл, крісла, тумбочку та свої особисті речі. Крім цього, за життя чоловіка вони за спільні кошти купили та встановили в будинку три вікна, купили металічні двері, які чоловік не встиг встановити і вони знаходяться в гаражі. Крім цього, чоловік купив плити для заміни підлоги у всьому будинку, які також зберігаються в гаражі. Для ремонту будинку чоловік на їхні спільні кошти купив та привіз автомашину піску та каміння, які знаходься біля будинку. Таке свідчить, що вона мала намір з сімєю проживати у спірному будинку, так як чоловік у такому проживав з дитинства. [PERSON] через погане відношення позивачки-відповідачки до неї та дітей, вона вимушена піти проживати до матері. Позивачка відповідачка нікого не допускала до неї та дітей і вона була позбавлена можливості будь-якої допомоги в догляді за дітьми. Так жити вона не могла, але тепер діти більші і вона може повернутися жити по місцю своєї реєстрації. В судовому засіданні позивачка-відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] первісні позовні вимоги підтримали та дали пояснення, які по суті, змісту і мотивам відповідають викладеному в первісній позовній заяві, яку просили задоволити. В зустрічному позові просили відмовити. [PERSON] доповнила, жодних перешкод щодо користування вищевказаним житлом відповідачці позивачці не чинилося. Відносини з нею погані, сорок днів після смерті чоловіка (її сина) не пройшло як невістка святкувала день народження. Згодом у спірний будинок прийшла проживати баба відповідачки-позивачки, яка ховала ключі від житла. Вона ( [PERSON] О,М.) їздить ночувати у спірний будинок, вдень знаходиться в с. Опарі. Не заперечує, щоб діти проживали у спірному будинку. Відповідачка - позивачка [PERSON]П та її представник [PERSON] проти первісного позову заперечили, зустрічний підтримали та просили його задоволити, пояснивши, що поведінка відповідачки щодо не проживання у спірному житлі була вимушеною, оскільки її вигнали. В спірному житлі залишились її речі. [PERSON], мати її покійного чоловіка, сама запропонувала їх зареєструвати у житлі. Тому в такому вони проводили ремонтні роботи. Після смерті чоловіка, вона сама боялась ночувати у будинку, тому попросила свою бабу ночувати разом, однак [PERSON] вигнала її. У неї та дітей іншого житла немає. Ініціатором виселення з спірного житла є [PERSON], і робила такі спроби ще за життя чоловіка, а її сина. Вона не відмовляється від сплати комунальних послуг за обслуговування будинку. Представник третьої особи органу опіки та піклування Дрогобицької державної адміністрації [PERSON], відносно задоволення первісного позову заперечила через його безпідставність, просила звернути суд увагу на те, що [PERSON] разом з дітьми була змушена покинути житло через конфлікти. На даний час діти мають погані умови проживання. Зустрічний позов поданий в інтересах дітей, тому просила його задоволити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у сукупності, дійшов висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, зустрічний позов слід задоволити частково з наступних міркувань. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачка відповідачка [PERSON] є власником житлового будинку №24, з господарськими будівлями, що по вул. Миру в с. Летня Дрогобицького району Львівської області (а.с. 4- свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.03.2002 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори [PERSON]В.). Відповідно до копії будинкової книги, у зазначеному вище житловому будинку є зареєстрованими, зокрема, позивач-відповідачка [PERSON] та відповідачка-позивачка [PERSON] (дружина покійного сина [PERSON]М.) з 01.10. 2003 року та її доньки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (внуки для [PERSON]М.) з 22.06.2012 року на постійній основі проживання (а.с.5-8), які згідно акту Летнянської сільської ради за №45 від 03.03.2015 року, з липня 2014 року не проживають. Судом також приймаються до уваги покази свідків, допитаних у судовому засіданні: [PERSON], чоловіка позивачки-відповідачки [PERSON], який дав суду покази про те, що з невісткою відповідачкою позивачкою [PERSON] він та його дружина перебувають у поганих відносинах. Він проживає у [INFO], а дружина у с. Летня Дрогобицького району, де така веде господарство. [PERSON] з червня 2014 року не проживає у спірному будинку, з її слів через те, що боїться там бути. Вважає, що невістка може проживати у своєї матері. У спірному будинку є речі невістки холодильник, диван, іграшки. Ремонті роботи вона не проводила у спірному житлі. Вікна у такому замінював ще син. [PERSON], рідної сестри відповідачки-позивачки [PERSON], яка дала суду покази про те, що на даний час відносини з [PERSON] погані. [PERSON] має місце для проживання, а її сестра ні. [PERSON] ще до народження дітей [PERSON] залишила спірний будинок. [PERSON] з покійним чоловіком встановили вікна у спірному будинку. [PERSON] [PERSON] виганяла з будинку, викидала її одяг. На даний час [PERSON] проживає у своєї матері, однак там не можливо проживати через малу житлову площу і кількість осіб, які там проживають. У спірному будинку залишились речі [PERSON], вона не з власної волі покинула такий будинок. Наведені покази свідків спростовують доводи позовних вимог, та свідчать про те, що [PERSON] не втратила інтерес до спірного житла, що сторона позивачки-відповідачки налаштована неприязно відносно відповідачки. Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Частинами 1, 2, 4 ст. 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що [PERSON] разом з дітьми зареєстрована в спірній квартирі за згодою [PERSON] на постійній основі проживання в установленому законом порядку. В п.15 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 вiд 10.03.1989 року, № 13, від 25.12.92 року, № 15 від 25.05.1998 року, роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. [PERSON] разом з дітьми фактично вимушено була покинути житло, що сторонами не оспорюється та приймається судом до уваги. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner vs. the U.K. від 21.02.1990 p.). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow vs. the U.K. від 24.11.1986 p.), так і на наймача (рішення у справі Larkos vs. Cyprus від 18.02.1999 p.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Доводи позивача про те, що [PERSON] втратила інтерес до спірного будинку, оскільки не сплачувала комунальних послуг, суд не приймає до уваги, оскільки власником будинку являється [PERSON], яка не пред'являла позову до відповідачки про стягнення з неї сплачених комунальних послуг. Крім цього, суд бере до уваги, що іншого житла у [PERSON] та її дітей не має, житло її батьків не виявляється спроможним забезпечити житлову площу (така становить 16,4 кв.м., а загальна 49,3 кв.м. з урахуванням що в такій проживають три особи, одна з яких є інвалідом а.с.24,25 28, 30-31) для таких. Разом з тим, [PERSON] покликається на ст. 71 ЖК України як на підставу для визнання [PERSON] та дітей такими що втратили право користування жилим приміщення, як таких, що не проживають протягом шести місяців, тобто з червня 2014 року, однак таке не відповідає нормам матеріального права, оскільки [PERSON] та діти належать до членів сім»ї [PERSON], а у випадку належності підстав, можуть бути визнанні втратившими право користуванн,я якщо не проживають без поважних причин протягом року часу, чого на момент звернення з позовом не існувало (ст. 156 ЖК України). Більше того, відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, що стороною позички також не враховано. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно з Конвенцією про права дитини Організації Об'єднаних Націй, що була ратифікована Постановою Верховної [PERSON] України 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, статті 3, в усіх діях що до дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, зясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням наведеного приходить до висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними, [PERSON] та її діти, не були відсутні у спірному житловому приміщенні понад встановлений законом строк, і не можуть бути визнаними такими, що втратили право користування цим приміщенням. Разом з тим, тимчасова відсутність у спірному житлі була зумовлена поважними причинами, зокрема із конфліктними стосунками зі [PERSON]. вимушеною поведінкою щодо не проживання; тимчасове проживання у матері, де відсутні необхідні умови; відсутність іншого житла. Відтак, у позові про визнання [PERSON] та її дітей такими, що втратили право користування слід відмовити. Разом з тим, в контексті наведеного, так як [PERSON] фактично з моменту одруження з сином [PERSON], а її діти сторін з народження зареєстровані та проживали у спірному будинку, а відтак суд приходить до висновку, що вони мають право на проживання у спірній квартирі, а оскільки були вимушені покинули житло, а їхні права повинні бути поновленими шляхом усунення перешкод у користуванні спірним житлом. Щодо вимоги щодо вселення то такі є передчасними, оскільки як встановлено, що їх не було виселено.

Outcome: dismissed