Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом до відповідача про стягнення моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, покликаючись на те, що протягом 1994-2003 років він працював на шахтах ДП «Львіввугілля» займаючи посади підземного гірничого робітника 2 розряду, електрослюсаря і чергового по ремонту обладнання 4 розряду, підземного гірника очисного забою 5 розряду. 15.12.2003 р. з ним стався нещасний випадок на виробництві, а саме: в процесі виконання наряду, по причині зменшення несучої здатності кріплення сполуки через видавлення стояка підсилюючого кріплення гідро пересувачем, відбулось обрушення порід покрівлі на верхній сполуці лави № 149, що спричинило йому закриту травму хребта та спинного мозку, компресійний перелом хребця, нижню параплегію та порушення функції тазових органів по типу нетримання, розрив діафрагми лівого кута, перелом ХІІ ребра справа, пневмоторакс зліва, про що було складено відповідний акт,внаслідок чого він був доставлений в Червоноградську міську лікарню. Після стабілізації стану здоров'я був направлений в лікарню ШМД м. Львова де був оперований 16.12.2003 р. з приводу розриву діафрагми лівого кута, 20.12.2013 р. з приводу усунення стенозу каналу хребта, задній спондіолонез з титановим фіксатором. Внаслідок нещасного випадку він втратив змогу самостійно пересуватись. 16.04.2004 р. травматологічною МСЕК йому вперше встановлено І групу інвалідності та 100% втрати професійної працездатності, які внаслідок переогляду 20.04.2006 р. встановлені безтерміново. 12.04.2004 р., його було звільнено з роботи внаслідок невідповідності займаній посаді по стану здоров'я. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки, він безтерміново на 100 % втратив працездатність внаслідок трудового каліцтва, та отримав І групу інвалідності, що значно посилює його фізичні і моральні страждання. У нього постійні головні болі, шуми в голові, запаморочення, зниження пам'яті, короткочасні приступи втрати свідомості, втрата змоги самостійно пересуватись та виконувати будь яку роботу. Через порушення нормальних життєвих зв'язків, змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди оцінює у 250000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов, пояснив, що внслідок важкого травмування на шахті, позивач отримав значні ушкодження здоров'я, через що втратив здатність самостійно пересуватись, відчуває постійні головні болі, що можуть супроводжуватись приступами втрати свідомості. Крім того,[PERSON] втратив здатність виконувати будь яку роботу, спілкуватись з друзями, натомість змушений витрачати значні кошти на лікування. Вважає позов обґрунтованим та просить такий задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, покликаючись на те, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем не подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності. Крім того, він безкоштовно отримує медикаменти, санаторно-курортне лікування, забезпечений інвалідним візочком. Таким чином, у позовних вимогах просить відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що протягом 1994-2003 років позивач працював на шахтах ДП «Львіввугілля» займаючи посади підземного гірничого робітника 2 розряду, електрослюсаря і чергового по ремонту обладнання 4 розряду, підземного гірника очисного забою 5 розряду. 15.12.2003 р. з [PERSON] стався нещасний випадок, внаслідок зменшення несучої здатності кріплення сполуки через видавлення стояка підсилюючого кріплення гідро пересувачем, відбулось обрушення порід покрівлі на верхній сполуці лави № 149, що вбачається з акту про нещасний випадок на виробництві від 30.12.2003 р. № 29 Відповідно до довідки обласної травматологічної МСЕК серії ЛВА-2 № 012976 від 16.04.2004 року встановлено, що позивачу вперше призначено І групу інвалідності та 100 % втрати професійної працездатності у зв'язку з каліцтвом з необхідністю лікування. Згідно довідки обласної МСЕК серії ЛВА-1 № 264171 від 20.04.2006 р., [PERSON] встановлено І групу інвалідності безтерміново та відповідно до висновку про умови та характер праці, він являється непрацездатним. Як вбачається з показів свідка [PERSON], даних нею в судовому засіданні, позивач є її сином за яким вона здійснює догляд. Після травми на шахті, у м.Львові йому робили операції. Він пересувається лише в інвалідному візку, вона рідко з ним виходить на вулицю. Постійно змушений робити різні процедури, весь час потребує стороннього догляду та допомоги через безпорадний стан. У зв'язку із перенесеною травмою хребта, внаслідок погіршення стану здоров'я [PERSON] періодично проходить лікування, що вбачається з виписок з медичної картки хворого. Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом п'ятим частини першої ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», так і ст.9 Закону України «Про охорону праці» (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV), згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до наведеного вище Закону України. Це підтверджується також роз'ясненням Конституційного Суду України, наданим у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Вказані обставини є також викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду № 6-931/0/4-11 від 29.07.2011р. Згідно п.п. «є»п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»(в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової компенсації за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу на відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена внаслідок професійного захворювання. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що моральна шкода може складатися, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків. Посилання представника відповідача на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди, позивачу слід звернутись на обстеження у МСЕК або у ЛКК Червоноградської міської лікарні, судом до уваги не можуть бути прийняті, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. На думку суду, трудове каліцтво позивача, що потягнуло за собою 100% втрати профпрацездатності, його безпорадний стан так як він втратив здатність самостійно пересуватись, є наслідком душевних страждань, переживань, болю та дискомфорту, який позивач пережив і в подальшому переживає. Повна втрата працездатності, безпорадність у побуті, постійна потреба у сторонньому догляді та підтримці, без сумніву викликає у позивача душевні страждання та переживання, які спричиняють йому моральну шкоду. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань отриманих позивачем внаслідок трудового каліцтва, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з того, що позивач має серйозні порушення здоров'я зі стійким розладом функцій організму, які є невідворотними та призводять до обмеження життєдіяльності, втрати нормальних життєвих зв'язків, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 40000 грн. моральної шкоди так як вимоги про стягнення 250000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані.

Outcome: partial