Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

У вересні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 8 липня 2000 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 268. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Тривалий час у них була добра та повноцінна сімя, проте спільне життя не склалося. В даний час вони проживають окремо, не спілкуються, спільного господарства не ведуть. Фактично їх сімя розпалася, подружніх відносин вони не підтримують. [PERSON] просить шлюб розірвати, сина залишити проживати з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON]. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не зявилася, надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Відповідач [PERSON] надіслав на адресу суду заяву про визнання позову, просив справу розглядати без його участі. Суд, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 вищезазначеного Кодексу в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що з 8 липня 2000 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували у відділі реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 268. Від шлюбу в них є син [PERSON], [INFO]. Спільне життя між сторонами не склалося, вони проживають окремо, не спілкуються, спільного господарства не ведуть. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Неповнолітнього сина сторін суд залишає проживати з матірю. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так як в даній справі відповідач визнає позов, то враховуючи наведене, суд приходить до висновку про повернення позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704 гривні 80 копійок згідно квитанції АБ "Укргазбанк» № 35370645 від 19 вересня 2018 року, що становить 352 гривні 40 копійок.

Outcome: approved