Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, посилаючись, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 26.09.1992. Відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 04.07.2017 шлюб між нею та відповідачем розірвано. Зазначає, що в період перебування в шлюбі вони збудували житловий будинок з господарськими спорудами, що в [ADDRESS] . Зазначений житловий будинок з господарськими спорудами розміщений на земельній ділянці площею 0,282 га, цільове призначення якої - для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування жилого будинку і господарських споруд і яка належить [PERSON] .. Також посилається на те, що в липні 2018 вона дізналася про те, що згідно даних Реєстру прав на нерухоме майно право власності на вказане домоволодіння зареєстроване на відповідача і що порушує її право на вказане нерухоме майно. Просила скасувати вчинену Державним реєстратором Лацибою М.В. 16.01.2018 державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами, що в [ADDRESS] , та визнати вказаний будинок та земельну ділянку об"єктами права спільної сумісної власності. Також просила поділити вказане нерухоме майно, виділивши їй у натурі частку з будинку, а саме: кімнату 1-2 площею 28,2 кв.м, кімнату 1-6 площею 12,4 кв.м., кімнату 1-7 площею 8,6 кв.м., кімнату 1-8 площею 7,9 кв.м., кімнату 1-9 площею 4,8 кв.м. Відповідачеві залишити кімнати 1-1 площею 7,2 кв.м., 1-4 площею 14 кв.м., 1-5 площею 30 кв.м. Кімнату 1-3 площею 19,6 кв.м просила розділити на дві частини, одну з яких площею 15,2 кв.м виділити їй, іншу площею 4,4 кв.м. залишити відповідачу. Земельну ділянку та господарські споруди просила залишити у спільному користуванні сторін. Відповідач в особі Рокитнянська РДА подав до суду заяву, якою позов не визнав та просить провести розгляд справи відсутності свого представника. За викладеного суд ухвалює провести розгляд справи за відсутності представника відповідача, що узгоджується із положеннями ст.223 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнив розмір позовних вимог, прохаючи: скасувати вчинену Державним реєстратором Лацибою М.В. 16.01.2018 державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами, що в [ADDRESS] ; визнати вказаний житловий будинок та земельну ділянку площею 0,282 га, цільове призначення якої для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування жилого будинку і господарських споруд в [ADDRESS] , об`єктами права спільної сумісної власності подружжя; поділити житловий будинок з господарськими спорудами, що в [ADDRESS] , визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. Уточнені позовні вимоги позивач та його представник у судовому засіданні підтримали за викладених у позові обставин і підстав та просили задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, а саме визнав вимоги про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ останнього. Вимогу про скасування проведеної на його імя державної реєстрації права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в [ADDRESS] , не визнав. Таку позицію відповідача підтримав у судовому засіданні його представник - адвокат Заліський Б.С.. Заслухавши сторін спору та їх представників, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 26.09.1992 по 04.07.2017 перебували в зареєстрованому шлюбі (підтверджується копією рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 04.07.2017 про розірвання шлюбу - а.с.9), в період якого спільними зусиллями і за спільні кошти збудували на належній відповідачеві на праві власності земельній ділянці розміром 0.25 га житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] (підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - а.с. 11-13, копією рішення Житньогірської сільської ради Рокитнянського району від 06.12.2017 - а.с. 15, копією Державного акта на право приватної власності на землю ІІ-КВ № 001574 від 18.07.2001 - а.с. 16-17, копією технічного паспорта на житловий будинок - а.с. 19-37, копіями витягів з погосподарських книг Житньогірської сільської ради Рокитнянського району Київської області - а.с. 26-38). Також відповідач має на праві власності за вказаною адресою земельну ділянку розміром 0.032 га для ведення особистого підсобного господарства і що також підтверджується даними згаданого Державного акта на право приватної власності на землю ІІ-КВ № 001574. Обидві земельні ділянки є єдиним масивом. Відповідач визнав, що вказаний житловий будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка, на якій він розташований, є їх з позивачем спільною сумісною власністю подружжя та не заперечує проти поділу між ними вказаного нерухомого майна в рівних частинах, а саме шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у ст. 19 ЦК України, за якими суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно ст. 83 ЦК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються розподілу спільного майна подружжя та мають регулюватися положеннями ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 Глави 8 СК України, ст.ст. 325, 368-370, 372 ЦК України. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до п.23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на названі вимоги закону та встановлені обставини спору суд приходить до висновку, що спільним майном подружжя, яке являється об`єктом спільної сумісної власності та предметом спору, є житловий будинок з господарськими спорудами, що в [ADDRESS] . Вказані обставини визнаються сторонами спору, сумнівів щодо достовірності останніх та добровільності їх визнання сторонами суд не вбачає, а тому вони не підлягають доказуванню відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України. Верховний Суд України в пункті 25 вже згаданої вище постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 роз`яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зважаючи, що спірний житловий будинок не може бути поділений судом в натурі без висновку судової будівельно-технічної експертизи, а позивач від участі у проведенні такої експертизи, призначеної судом, відмовилася, не оплативши її вартість, суд приходить до висновку про визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] без його реального поділу та залишає вказане нерухоме майно у їх спільній частковій власності. Визнання відповідачем вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки 0,282 га, цільове призначення якої - для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, на переконання суду не грунтується на законі, а тому судом не приймається. Так, положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 зазначають, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таку позицію висловив ВС у своїй Постанові від 21.03.2018 в цивільній справі 686/9580/16-ц. Таким чином, вимога позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки задоволенню не підлягає. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав і для задоволення вимоги позивача про скасування вчиненої Державним реєстратором Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області Лацибою М.В. 16.01.2018 державної реєстрації права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] . На переконання суду вказані обставина жодним чином не порушує права позивача щодо земельної ділянки, на якій розміщений спірний будинок, право на яку вона може набути у передбаченому законом порядку, а саме відповідно до положень ст.120 ЗК України після здійснення державної реєстрації свого права на частку у житловому будинку з господарськими приміщеннями, які на ній розташовані. Позов таким чином підлягає частковому задоволенню. Понесені позивачем у справі судові витрати по оплаті судового збору на загальну суму 4568.40 грн. у звязку із частковим задоволенням позову підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідача у справі відповідно до визначених ст.141 ЦПК України правил, а саме в сумі 3800.00 грн.

Outcome: partial