Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів, обґрунтовуючи заявлені вимоги наступним. [PERSON] є матір`ю відповідача. Вона є пенсіонером і непрацездатною особою, має інвалідність ІІ групи. Єдиним її джерелом доходу є пенсія. Відповідач матеріальної допомоги на утримання матері добровільно не надає. Позивач вказує на те, що отримуваний нею дохід не дозволяє забезпечити її належним лікуванням, оздоровленням тощо. Вона потребує матеріальної допомоги, а тому просить стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі ј частки від усіх видів заробітку відповідача, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з моменту звернення. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, та просила задовольнити, пояснюючи це тим, що їй не вистачає коштів на харчування, ліки, оплату комунальних послуг. Також, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що у неї під опікою знаходиться її чоловік - батько відповідача, який не може самостійно рухатися, і потребує постійного прийому ліків, який також є пенсіонером. Пояснила, що вона сама сплачує за квартиру та комунальні послуги, навіть за ті частини, які належать відповідачу та її доньці. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні проти позову заперечували. Відповідачем надано пояснення, в яких зазначено, що вона має на утриманні неповнолітню доньку [PERSON] [INFO] , яка навчається в 11 класі загальноосвітньої школи. Відповідач зазначила, що свого батька відвідує часто, а також допомагає фінансово. Комунальні послуги за свою частку квартири, а також на власні потреби матері надає шляхом переказу грошових коштів на рахунок позивача, про що свідчать завірені належним чином копії дублікатів квитанцій додані до справи. Про позов відповідач дізналася випадково, оскільки проживає за іншою адресою. За весь час розгляду справи при особистих зустрічах позивач не повідомила про наявність спору та відкриття провадження в суді. Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, суд встановив наступне. Позивач є матір`ю відповідача. На час розгляду справи позивач є пенсіонером та особою з інвалідністю ІІ групи. Єдиним джерелом його доходу є пенсія, відповідно до довідки про доходи виданої ГУ Пенсійного фонду України в м. Києві (Обонського району) в місті Києві [PERSON] , наданої позивачем в судовому засіданні - середній розмір щомісячної пенсії складає 1848 грн.62 коп. Відповідач працевлаштована, має регулярний дохід. Згідно довідки виданої Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТОГАЗ УКРАЇНА ГРУП», де відповідач займає посаду бухгалтера, її середньомісячний дохід за 2020 рік становить 3874,49грн. Згідно ст. 202, 203 Сімейного кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги та брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. Статтею 202 Сімейного кодексу України встановлені підстави виникнення аліментного зобов`язання між повнолітніми дочкою, сином та їх непрацездатними батьками, які потребують матеріальної допомоги. Зазначене аліментне зобов`язання - це правовідношення, підставою виникнення якого є сукупність таких юридичних фактів: родинний зв`язок батьків і дітей, непрацездатність батьків, потреба батьків у матеріальній допомозі (одержанні аліментів). Ця сукупність утворює юридичний склад, необхідний і достатній для виникнення аліментного зобов`язання, пов`язаного з утриманням повнолітніх дочкою, сином своїх батьків. За відсутністю хоча б одного з наведених фактів аліментне зобов`язання не виникає. Потреба у матеріальній допомозі означає брак коштів, необхідних для підтримки нормальної життєдіяльності особи. Потреба у матеріальній допомозі має визначатися відповідно до прожиткового мінімуму, встановленого законом. Тому з урахуванням закріпленого у ч.1 ст.10 Сімейного кодексу України положення про можливість застосування аналогії закону до сімейних відносин не врегульованих цим Кодексом, при визначенні потреби у матеріальній допомозі треба виходити з критеріїв, закріплених у ч.4 ст.75 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.4 ст.75 Сімейного кодексу України, один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст.7 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік» установлено в 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що вона потребує матеріальної допомоги. Сам факт перебування позивача на пенсії, її інвалідність не вказує на зворотнє. Суд звертає увагу на те, що позивач заміжня, її чоловік є пенсіонером та отримує пенсію, яка, зі слів позивача, значно перевищує отримуваний нею дохід. Крім того, згідно наданих відповідачем доказів, нею надається допомога батькам, оплачуються житлово-комунальні послуги шляхом перерахування коштів на особистий рахунок позивача. В зв`язку з вищевказаним судом встановлено, що позивач отримує пенсію у розмірі достатньому встановленому законом прожитковому мінімуму на одну особу відповідної соціальної групи, тобто його дохід забезпечує прожитковий мінімум встановлений законом і тому суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання матері немає, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та необхідності відмови в їх задоволенні. На підставі ст. 10, 75, 202, 203 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed