Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

У серпні 2013 року прокурор м. Чернігова в інтересах держави в особі Чернігівської обласної ради, Чернігівського базового медичного коледжу Чернігівської обласної ради звернувся до суду з позовом, у якому, посилаючись на положення ст. 56 ЗУ „Про вищу освіту", ст. 52 ЗУ „Про освіту" та норми ЦК України щодо виконання зобов'язань, просив стягнути з [PERSON] на користь Державного бюджету України витрати на навчання в сумі 24163,42 грн. Позов обґрунтований тим, що випускник Чернігівського базового медичного коледжу [PERSON] після закінчення повного курсу навчання за спеціальністю „Лікувальна справа" та отримання диплому при розподілі одержав направлення на роботу у розпорядження головного лікаря Ріпкинської ЦРЛ, однак за місцем розподілу з невідомих причин не з'явився та не відпрацював 3 роки. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог прокурора м. Чернігова відмовлено. В апеляційній скарзі прокурор Чернігівської області просить оскаржуване рішення скасувати, та ухвалити нове, яким позов прокурора м. Чернігова задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду першої інстанції суперечать Указу Президента України від 23.01.1996 року № 77/96 „Про заходи реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою КМУ від 22.08.1996 року № 992 та укладеній 01.09.2009 року між [PERSON] та Чернігівським базовим медичним коледжом угоді № 200, якими передбачено обов'язок по закінченню навчального закладу прибути на місце направлення і відпрацювати там за спеціальністю не менше трьох років, а у разі невиконання такого обов'язку - відшкодувати до державного бюджету вартість, затрачену на навчання. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилаючись на положення ст. 53 Конституції України, виходив з того, що відповідачу гарантовано право здобути безоплатно вищу освіту в комунальних навчальних закладах і відсутній правовий механізм щодо порядку відшкодування до Державного бюджету України вартості навчання. Однак з таким висновком районного суду не може погодитися апеляційний суд, у зв'язку з невідповідністю висновків обставинам справи та порушенням норм матеріального права. Судом по справі встановлено, що між Чернігівським базовим медичним коледжом та [PERSON] 01.09.2009 року укладено угоду № 200 про підготовку молодшого спеціаліста, згідно до умов якої медколедж зобов'язався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку молодшого спеціаліста згідно з навчальним планом і програмами та вимогами кваліфікаційної характеристики фахівця; після закінчення навчання та одержання випускником відповідної кваліфікації забезпечити його місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов'язаний відпрацювати не менше трьох років. Студент в свою чергу зобов'язався прибути після закінчення медколеджу на місце направлення і відпрацювати там за спеціальністю не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням та не відпрацювання встановленого терміну відшкодувати до державного бюджету вартість, затрачену на навчання (а.с. 11). 22.02.2012 року [PERSON] закінчив медичний коледж за спеціальністю „Лікувальна справа", здобув кваліфікацію фельдшера (а.с. 12-14) та згідно відомості персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчили Чернігівський базовий медичний коледж у лютому 2012 року, був направлений на роботу в розпорядження головного лікаря Ріпкинської ЦРЛ (а.с. 15). У порядку персонального розподілу, з 22.03.2012 року по 03.10.2012 року відповідач працював на посаді завідувача Вербицького фельдшерського пункту Ріпкинської ЦРЛ, з якої був звільнений за власним бажанням (а.с. 42), не відпрацювавши встановлених угодою трьох років. Відповідно до довідки Чернігівського базового медичного коледжу № 281 від 11.06.2013 року, витрати на навчання [PERSON] склали 24163,42 грн.: за 2009 рік - 2600,12 грн., за 2010 рік - 9913,03 грн., за 2011 рік - 9621,69 грн. та за 2012 рік - 2028,58 грн. (а.с. 16). За змістом ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 611 ЦК України вказує на те, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 4, 6, 8, 14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року № 992, керівники вищих навчальних закладів після зарахуванням осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоди. Згідно з угодою випускник зобов'язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Таким чином, відповідачем [PERSON] були порушені п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року і умови угоди від 01.09.2009 року укладеної з медичним коледжем, а відтак [PERSON] зобов'язаний відшкодувати державі суму витрат, понесених на його підготовку в якості фахівця з вищою освітою. Апеляційний суд приходить до висновку, що з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави сума 24163 грн. 42 коп., затрачена на його навчання з 2009 року по 2012 рік у Чернігівському базовому медичному коледжі. Розглядаючи справу районний суд належним чином не визначився з характером спірних правовідносин, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Згідно ст. 88 ЦПК України з [PERSON] слід стягнути в дохід держави судові витрати у розмірі 362 грн.46 коп.

Outcome: approved