Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], в якому просила суд визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 05 жовтня 2004 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати вказаний договір дарування в дійсності укладеним договором купівлі-продажу; провести поділ спільного сумісного майна подружжя - квартири [ADDRESS], визнавши за кожним з подружжя право власності по 1/2 її частині. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що з 01 серпня 1992 року вона разом з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання за спільні кошти сторони купили квартиру [ADDRESS]. [PERSON] вказувала, що подружнє життя з відповідачем не склалося і під час розлучення вона дізналась, що прав на спірну квартиру вона не має, оскільки [PERSON] оформив договір дарування, а не договір купівлі-продажу. За доводами позивача, продавець отримав від відповідача грошові кошти у сумі 2700 доларів США, тобто це була узгоджена сторонами ціна квартири на 2004 рік. [PERSON] вказувала, що продавці спірної квартири не мали волевиявлення безоплатно передавати майно, яке має істотну вартість, фактично ж дійсна воля сторін договору була спрямована саме на укладення договору купівлі-продажу. Позивач зазначала, що оскільки на момент укладення договору вона з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, то вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, яке і просила поділити між ними в рівних частинах. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2015 року позовні вимоги задоволено; визнано удаваним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 05 жовтня 2004 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнано, що вказаний договір в дійсності є договором купівлі-продажу; проведено поділ спільного майна подружжя, визнавши право власності по 1/2 частині зазначеної квартири за [PERSON] та [PERSON]; вирішено питання про судові витрати. В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати зазначене рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи. Представник відповідача посилається, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності, оскільки про укладення договору дарування [PERSON] достовірно знала восени 2004 року. Так, під час реєстрації працівниками паспортного відділу в присутності дружини [PERSON] ним надавався договір дарування квартири, який вона бачила. Апелянт посилається, що позивачкою не додано до позовної заяви жодного документу, який підтверджує факт набуття під час шлюбу вказаної квартири та сплати за придбання квартири будь-яких коштів, позивач в суді не змогла пояснити, який прибуток у сім'ї був у 2004 році і з яких статків вони змогли зібрати 2700 доларів США. Крім того, представник відповідача вказує, що суд в порушення вимог ч.4 ст.60 ЦПК України грунтував своє рішення на припущеннях, оскільки жоден із свідків не бачив цих грошей у сім'ї [PERSON] і вони не були присутніми під час укладення договору і передачі грошей. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до слідуючого висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] і [PERSON] з 01 серпня 1992 року перебували в зареєстрованому шлюбі. 05 жовтня 2004 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] (а.с.37). Право власності на зазначену квартиру в цілому зареєстровано 11 листопада 2004 року за [PERSON] (а.с.38). Задовольняючи позовні вимоги про визнання удаваним договору дарування квартири від 05 жовтня 2004 року та визнаючи вказаний договір в дійсності договором купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умисно домовився з продавцями будинку про оформлення договору дарування, а не купівлі-продажу, ввівши їх в оману обіцянкою приватизувати квартиру на всю сім'ю. Також судом зазначено, що правовідносини між позивачем та відповідачем повинні регулюватися правилами щодо правочину купівлі-продажу, а отже спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON], оскільки набута за час їх перебування у шлюбі між собою. Проте, такі висновки суду не грунтуються на матеріалах справи та не відповідають вимогам закону. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови №9 від 06 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Укладаючи удавану угоду, обидві сторони діють умисно, усвідомлюючи, що укладають саме таку угоду. В силу приписів статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має в силу ст. 60 ЦПК України довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. По справі встановлено, що сторонами укладено і нотаріусом посвідчено саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу з нотаріальним посвідченням. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування спрямованість волі його сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу. До того ж ці договори відрізняються за своєю правовою природою. Показання свідків, які не були присутніми під час вчинення правочину, проте свідчили, що [PERSON] та [PERSON] купили спірну квартиру за спільні кошти, не підтверджують факт укладення [PERSON] договору купівлі-продажу нерухомості та ціну договору. Крім того, посилання на показання свідків у силу вимог ст.59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми. У зв'язку з цим відповідно до положень ч.1 ст.218 ЦК України рішення суду в частині укладення договору купівлі-продажу не може грунтуватись на свідченнях свідків. Відтак, [PERSON], яка не була стороною правочину, не надано жодного належного та допустимого доказу того, що сторони уклали договір дарування з метою приховати інший правочин, а її посилання на те, що фактично між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, є необгрунтованими, оскільки нею не доведено, чи сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, який, начеб-то, бажали приховати, та відсутні письмові докази отримання дарувальниками коштів від продажу квартири [ADDRESS] в сумі 2700 доларів США чи в іншій сумі. Таким чином, відсутні підстави вважати договір дарування таким, що вчинений з метою приховати договір купівлі-продажу, та відповідно для проведення розподілу між подружжям [PERSON] спірної квартири. Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог. При цьому згідно ч.5 ст.88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 121 грн. 80 коп. за апеляційний розгляд справи.

Outcome: approved