Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовом до відповідача у якому просили визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Позивачі просили провести судове засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, але надав заяву про визнання позову та слухання справи у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст.197ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачам на праві власності належить квартира [ADDRESS] загальною площею 44 кв.м. , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1106473014 від 06.12.2017 р. та свідоцтвом про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 22.08.1994 р., зареєстрованого ОМБТІ від 09.11.1994 р. Згідно довідки про склад сім`ї виданої КП ЖКС «Порто-Франківський» від 29.08.2019 р. № 186 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: - колишня дружина - [PERSON] , [INFO], яка зареєстрована за вказаною адресою з 29.03.1977 р. - колишній чоловік - [PERSON] [INFO] , який зареєстрований за вказаною адресою з 07.08.1996 р. - Донька - [PERSON] , [INFO], яка зареєстрована за вказаною адресою з 24.07.2001 р. Відповідач не проживає за адресою вищевказаної квартири понад десять років без поважних причин про що складено відповідні Акти про не проживання за місцем реєстрації від 31.08.2019 р., які підписані свідками та засвідчені представниками обслуговуючої організації - КП «ЖКС Порто-Франківський» від 02.09.2019 р. Відповідач є колишнім чоловіком [PERSON] . Згідно до витягу з рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-96101/09 від 30.06.2009 р. (набрало законної сили 10.07.2009 р.) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розлучення відповідач не проживає в даній квартирі понад десять років, останній не сплачує комунальні платежі та в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до положень ст.ст.317,319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлений законом. Згідно з ч. 1ст. 383 ЦК України та ч. 1ст. 150 ЖК України власник квартири має право використовувати її для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що з дати набуття позивачем права власності на вищевказану квартиру, між позивачем і відповідачем укладались будь-які договори щодо користування відповідачем цією квартирою. Вирішуючи дану справу, суд бере до уваги, що право членів сім`ї власника користуватись жилим приміщенням похідне від права власності на жиле приміщення в особи, членами сім`ї якої вони є, отже із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, відповідач втратив право користування згаданою квартирою. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України зобов`язаний протягом десятим днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до ст. 7 згаданого Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її законного представника, та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ, реальна загроза порушення права особи, що пов`язана із настанням або ненастанням певної обставини, прирівнюється до порушення прав особи. ЄСПЛ визнає порушенням саму загрозу виникнення такого порушення у майбутньому і поширює статус "жертви порушення прав" на потенційну жертву. Критерії, за яких потенційне порушення прав прирівнюється до такого порушення чітко визначаються практикою Європейського суду з прав людини. У справі Malone v. the United Kingdom (№ 8691/79, Рішення від 2 серпня 1984) ЄСПЛ зазначив, що наявність законодавчо обумовленого підґрунтя для порушення прав особи саме по собі становить порушення прав особи, незалежно від того чи було здійснено безпосереднє втручання у права особи (пар.64). У справі Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009) ЕСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, що б перешкоджали Заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об`єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, порушенням права особи є наявність усіх законодавчо обумовлених передумов для такого порушення, навіть у разі коли потенційне порушення пов`язується із гіпотетичною обставиною, що може настати або не настати. З урахуванням вищенаведеного, факт реєстрації відповідача у квартирі, яка належить на праві власності позивачу порушує право позивача на володіння та користування своїм майном, виникає необхідність сплати комунальних послуг, які фактично не використовуються. Всі такі обставини перешкоджають позивачу реалізувати свої права, що є неприпустимо відповідно до вищенаведеної практики ЄСПЛ. Також, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі „Ковач проти України", п. 59 рішення у справі „Мельниченко проти України", п. 50 рішення у справі „Чуйкіна проти України" тощо). З огляду на наведене, суд доходить висновку, що порушене право власності позивача підлягає судовому захисту. На підставі викладеного і

Outcome: approved