Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, вказавши, що 25.03.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н про надання кредиту в сумі 2400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому, відповідач зобов`язалася здійснювати погашення кредиту та процентів та дала свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та іншими банківськими нормативними актами складає між нею та банком відповідний Договір, що підтверджується підписом у заяві. Проте, в порушення вимог чинного цивільного законодавства України та зазначених умов договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість в загальному розмірі 116998,75 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача разом із понесеними ним витратами по сплаті судового збору. Згідно з ухвалою суду від 06.08.2018 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив. В ході судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги. В судове засідання призначене на 31.10.2019 року представник позивача не з`явився, проте подав на адресу суду письмове клопотання про завершення розгляду справи у його відсутності. Від відповідача надійшла письмова заява з проханням відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності та розгляд справи за її відсутності, додавши, що ніяких письмових договорів, Умов та Правила надання банківських послуг про збільшення строку позовної давності вона не укладала та не підписувала. В ході судового розгляду представник відповідача заперечив проти задоволення позову та просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пропуск позовної давності. В судове засідання призначене на 31.10.2019 року представник відповідача не з`явився, проте подав на адресу суду письмове клопотання про завершення розгляду справи у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного. Згідно зі ст.ст 525, 526, 530 ,1054, 625 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором. Боржник, який порушив зобов"язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки . Судом об`єктивно встановлено,що 25.03.2010 року, відповідачем було укладено кредитний договір №б/н,та отримано кредит в розмірі 2400,00грн.,у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивач є правонаступником ПАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується копією витягу із Статуту АТ КБ «ПриватБанк», погодженого НБУ 11.06.2018 року. Відповідач свої зобов`язання по договору не виконувала і станом на 28.02.2018 року внаслідок невиконання нею взятих на себе кредитних зобов`язань сума її заборгованості перед позивачем становить 116998,75 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом 2378,02 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 114620,73 грн. Зазначена заборгованість відповідача підтверджується розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 28.02.2018 року. Таким чином, на підставі досліджених доказів суд вважає , що відповідач дійсно має борг перед Банком за вказаним кредитним договором. Однак у позові позивача належить відмовити у зв`язку з пропуском Банком позовної давності з таких підстав. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. А відповідно до частини 5 цієї ж статті - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач у позові не вказує про поважність пропуску строку давності З матеріалів справи не вбачається , що причини пропуску позивачем, встановленого законом строку, є поважними. Так, про пропущення строку позовної давності свідчать слідуючі досліджені в судовому засіданні докази. Як вбачається з розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, відповідачка на погашення отриманого кредиту 05.02.2013 року сплатила 14.25 грн. ( а.с.-7 ). Отже, перебіг строків загальної позовної давності розпочався з 05.02.2013 року. Таким чином, трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору б/н від 25.03.2010 року закінчився у лютому 2016 року, а позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права лише 19.04.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Суд не погоджується з викладеним у письмовій формі аргументом позивача, що підписання заяви відповідачем про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг , відповідно до яких строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки( пені та штрафів) був збільшений до 50 років ( п.1.1.7.31) свідчить про те, що договір про збільшення строку позовної давності був укладений між сторонами у письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із частиною першою , другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким , що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах , телеграмах , якими обмінялися сторони. Умови та Правила надання банківських послуг п.1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю 50 років, не містить підпису відповідача. У заяві позичальника від 25.03.2010 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Оскільки Умови та Правила надання банківських послуг , п.1.1.7.31 яких установлено позовну давність тривалістю 50 років, не містить підпису відповідача. У заяві позичальника від 25.03.2010 р. домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, то суд дійшов висновку, що позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт укладення сторонами договору про збільшення позовної давності у письмовій формі. Така позиція суду узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 р. у справі за № 6-1926 цс15. Приймаючи до уваги наведене, суд визнає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, але вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування позивачу судового збору не має. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed