Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Представник виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області - Шаумян О.В. звернулась до суду з позовом згідно якого прохала суд винести рішення, яким поновити виконавчому комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області строк на подання позовної заяви про визнання обмінного ордеру № 80 від 13.08.2007 року недійсним. Визнати недійсним обмін жилого приміщення кімнати [ADDRESS]. Визнати недійсним обмінний ордер № 80 від 13.08.2007 року на вселення [PERSON] Свої вимоги мотивувала тим, що 5.04.2013 року на засіданні виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області прийнято рішення № 189 відповідно до якого [PERSON] було відмовлено у наданні дозволу на приватизацію кімнати [ADDRESS]. Відповідно до Положення про порядок передачі у власність жилих приміщень (кімнат) у гуртожитках м.Кременчука затвердженого рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської міської ради Полтавської області від 15.06.2012 № 578 (на яке діяло на момент відмови [PERSON] у приватизації кімнати), перед засіданням виконавчого комітету міської ради, документи, подані громадянами на приватизацію кімнат у гуртожитках, розглядаються робочою групою з розгляду документів поданих громадянами на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках (далі - робоча група) (результати розгляду документів оформлюється у вигляді протоколу, що має рекомендаційний характер). 14.02.2013 року на черговому засіданні робочої групи з розгляду документів поданих громадянами на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках розглядались документи подані [PERSON] на приватизацію кімнати [ADDRESS], що підтверджується протоколом № 8. Під час розгляду даних документів було виявлено, що відповідач вселився у вищезазначену кімнату на підставі обмінного ордеру № 80 від 13.08.2007 року виданого начальником комунального підприємства «квартирне управління». На даний момент КП «Квартирне управління» ліквідоване, що підтверджується витягом Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 10.07.2013 року. На момент видачі обмінного ордеру будинок № 22 від 13.08.2007 року по вул.. Східній мав статус гуртожитку для малих сімей, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 19.03.2004 року № 229. 29.12.2006 року виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області було прийнято рішення «Про обмін та бронювання жилої площі у 2007 році в м.Кременчуці», відповідно до п.1 якого, комунальному підприємству «Квартирне управління», надано дозвіл здійснювати підготовку документів та обмін жилих приміщень між громадянами міста та міжміськими заявниками на жилі приміщення, бронювання житла згідно з чинним законодавством на період з 01.01.2007 року до 01.01.2008 року. Рішення відповідно до якого виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області уповноважив КП «Квартирне управління» самостійно видавати ордери на вселення в житлові приміщення відсутнє. Таким чином, ордер на вселення в кім. [ADDRESS] виданий комунальним підприємством, що не має на те повноважень. Згідно з примірним положенням про гуртожитки затвердженим постановою Ради Міністрів Української РСР від 3.06.1986 № 208, жила площа в гуртожитку не підлягає обміну, розділу, бронюванню і здачі в піднайом. Під час розгляду документів поданих [PERSON] на вищезазначеному засіданні робочої групи також було виявлено факт обміну жилого приміщення, що перебувало у приватній власності на жиле приміщення комунальної власності, що є порушенням чинного законодавства України. Про наявність обмінного ордеру № 80 від 13.08.2007 року виконавчий комітет Кременчуцької міської ради Полтавської області дізнався на засіданні виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області 5.04.2013 року, під час якого приймалось рішення про надання або відмову у наданні дозволу на приватизацію кімнати [ADDRESS] [PERSON] В судовому засіданні представник позивача Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради - Шаумян О.В. позонві вимоги підтримала в повному обсязі та прохала їх задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та прохали відмовити у їх задоволенні. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав заперечення проти позовних вимог позивача та прохав відмовити у їх задоволенні, а саме вказав, що він являвся квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. Його дружина являлась квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] являлися власниками квартири [ADDRESS]. Їхня сім'я потребувала поліпшення житлових умов. Сім'я [PERSON] після розлучення потребувала розміну квартри [ADDRESS]. 13.08.2007 року між ним та [PERSON] було здійснено обмін, згідно якого [PERSON] зайняв квартиру [ADDRESS], а він зайняв квартиру [ADDRESS]. Дружина [PERSON] - [PERSON] зайняла по обміну квартиру [ADDRESS], а його дружина зайняла квартиру [ADDRESS]. На законність проведеного обміну вказують обмінні ордери, в тому числі і обмінний ордер № 80 питання про визнання недійсним якого ставить позивач. Він вважає, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. КП «Квартирне управління» станом на 2007 рік мало делеговані повноваження від виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради на здійснення обміну. Крім цього, до статутної діяльності КП «Квартирне управління» віднесено діяльність по проведенню обмінів. З моменту винесення обмінного ордеру минуло більше 6 років. Делегувавши свої повноваження КП «Квартирне управління», виконавчий комітет Кременчуцької міської ради не міг не знати про проведення обміни та обставини, що позивач дізнався про існування обмінного ордеру № 80 лише після звернення [PERSON] до позивача за оформленням приватизації, а не в силу здійснення контролю за КП «Квартирне управління» не є поважною причиною пропуску строку позовної давності. За таких обставин він вважає, що в задоволенні позову виконавчого комітету Кременчуцької міської ради до [PERSON] про визнання недійсним обмінного ордеру № 80 від 13 серпня 2007 року, слід відмовити у зв'язку з пропуском строку давності на звернення з таким позовом до суду. Також прохав справу розглянути без його участі. Вислухавши пояснення сторін та пояснення свідка [PERSON] дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків: В судовому засіданні встановлено, що начальником КП «Квартирного управління» [PERSON] 13.08.2007 року [PERSON] видано обмінний ордер № 80 відповідно до рішення виконкому № 1409 від 29.12.2006 року. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 189 від 5.04.2013 року [PERSON] відмовлено в наданні дозволу на приватизацію кімнати у гуртожитку у зв'язку з обміном власної частини квартири на комунальну кімнату у гуртожитку. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 229 від 19.03.2004 року п.1 ч. 5 внесено зміни до рішення міськвиконкому від 5.01.1989 року за № 25 «Про використання будинків для малосімейних / будинків готельного типу/ для тимчасового проживання громадян» « у комунальній власності територіальної громади м.Кременчука знаходяться ряд будинків для малих сімей готельного, секційного типу та будинку гуртожитки для малих сімей. Частина зазначених будинків будувалась в 1961-1968 роках, як гуртожитки, які згодом заселялись сім'ями. Рішеннями сесій міської ради та виконавчим комітетом міської ради були передані на баланс комунальному госпрозрахунковому житлово- експлуатаційному підприємству «Крюківське» / його дочірним підприємствам гуртожитки для малих сімей: № 89 по вул. Республіканській, [ADDRESS], № 3 по вул.. Сербіченка». Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 1409 від 29.12.2006 року надано дозвіл комунальному підприємству «Квартирне управління» здійснювати підготовку документів та обмін жилих приміщень між громадянами міста та міжміськими заявниками на жилі приміщення, бронювання житла згідно з чинним законодавством на період з 1.01.2007 року до 1.01.2008 року. Відповідно до листа архівного відділу виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 30.09.2013 року № 300/01-26 встановлено, що рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 13.08.2007 року № 1409/26 не виявлено. Рішенням від 24.02.2009 року припинено функціонування комунального підприємства «Квартирне управління» та дочірнього підприємства «Житлово- експлуатаційна дільниця комунального підприємства «Квартирне управління» шляхом їх ліквідації. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 1287 від 19.12.2008 року змінено статус житлових будинків, а саме гуртожиткам для малих сімей за адресами №5 по вул.. Молодіжній, №№ 6,10 по вул.. Гвардійській, № 28 по просп. 50 років Жовтня; № 12 по вул.. Карнаухова; № 16 по вул.. Гагаріна; №64 по вул.. Чапаєва; [ADDRESS] надати статус житлових будинків для малих сімей готельного типу. Відповідно до довідки виданої начальником КП «МБТІ» Замикула І.В. від 30.11.2011 року встановлено, що за [PERSON] права власності не зареєстровано, але було зареєстровано ? частина квартири [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області № 594 від 9.06.2008 року створено державну приймальну комісію для прийняття в експлуатацію об'єкту «Реконструкція гуртожитку по [ADDRESS] під житловий будинок для малих сімей тимчасового проживання. Актом від 4.07.2008 року державної приймальної комісії прийнято в експлуатацію об'єкт «Реконструкція гуртожитку по [ADDRESS] під житловий будинок для малих сімей тимчасового проживання». В судовому засіданні свідок [PERSON], який перебував на посаді начальника КП ««Квартирного управління» підтвердив законність виданого ордеру відповідачу [PERSON] за № 80 від 13.08.2007 року, пояснивши про делегування йому таких повноважень виконкомом міської ради на підставі довіреності, згідно рішень виконкому , які дублювали рішення виконкому № 1409 від 29.12.2006 року щодо кожного наступного року і видавались через дріб як додаток по відношенню до №1409. При цьому поняття гуртожитку для малих сімей в законодавстві не існувало, як не існує і зараз, тому рішення виконкому № 229 від 19.03.2004 року, яким будинок по [ADDRESS] визнано гуртожитком для малих сімей не відповідає поняттям визначеним законодавством і є будинком для малих сімей, що давало право на проведення в ньому обміну житла, що підтверджує законність обмінного ордеру. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів незаконності дій колишнього начальника КП «Квартирне управління» як посадової особи по видачі обмінного ордеру № 80 відповідачеві [PERSON], оскільки у випадку незаконності дій посадової особи КП «Квартирне управління» щодо видачі таких ордерів громадянам, вони підпадають під ознаки кримінального правопорушення і відносяться до компетенції правоохоронних органів. Однак, жодного висновку правоохоронних органів щодо незаконності дій начальника КП «Квартирного управління» [PERSON] позивачем суду не надано. Хоча в судовому засіданні свідок [PERSON] і надавав пояснення про постійні перевірки діяльності КП «Квартирного управління» правоохоронними органами. Однак, порушень в його діях в тому числі і при видачі обмінних ордерів, виявлено не було. Також свідок [PERSON] показав, що практика видачі обмінних ордерів в будинках для малих сімей здійснювалося декілька років і всі ремінні ордери видавались саме КП «Квартирне управління». Дані твердження свідка не заперечував і представник позивача в судовому засіданні. Також, судом за клопотанням представника відповідача було зобов'язано позивача в особі його представника надати відповідні письмові докази щодо статусу будинку по [ADDRESS] на час його введення в експлуатацію, для з'ясування питання являється вказаний будинок «гуртожитком для малих сімей чи будинком для малих сімей» та можливого перебування на балансі виконкому гуртожитків, оскільки свідок [PERSON] заявив, що гуртожитки на балансі виконкому не перебували, а перебували на балансі підприємств, тому і не міг будинок [ADDRESS] перебувати на балансі міськвиконкому, як гуртожиток. Однак, таких документів представником позивача суду надано не було, а додано акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 4.07.2008 року «Реконструкція гуртожитку по [ADDRESS] під житловий будинок для малих сімей тимчасового проживання.». Суд вважає, що вищевказаний акт, в якому зазначено про реконструкцію будівлі [ADDRESS] як гуртожитку не підтверджує його первинний статус саме як гуртожитку під час його побудови, з огляду на показання свідка [PERSON] щодо неможливості перебування на балансі виконкому гуртожитків,а представником позивача так і не надана первинна технічна документація на будівлю [ADDRESS] щодо його статусу на час введення в експлуатацію самої будівлі за вказаною адресою і вимога суду з цих питань представником позивача проігноровано. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Частиною 2 ст. 58 ЖК Української РСР передбачено, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЖК України, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 59 ЖК України, вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну. Відповідно до п.п. 4, 5, 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року з наступними змінами „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" житлово-експлуатаційні організації, що обслуговують жилі будинки, а за їх відсутності підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. У справах з віднесених до виключної компетенції органів місцевого самоврядування питань, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання (наприклад, про визнання ордера недійсним, звільнення приміщення та інше), належною стороною повинен бути відповідний орган або власник житла. При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства, наприклад, норми права, які регулюють право власності при вирішенні позовних вимог власника щодо усунення перешкод у користуванні власністю. На вимоги про визнання ордера на жиле приміщення недійсним поширюється трирічний строк позовної давності. Початок перебігу цього строку розпочинається з дня видачі ордера. Разом з цим, слід зазначити, що обмін житлом регулюється ст..ст. 79 - 89 ЖК УРСР та Постановою Ради Міністрів УРСР від 31 січня 1986 р. N 31 "Про затвердження Правил обміну жилих приміщень в Українській РСР" (далі - Правила), його сторонами є наймачі житла державної або комунальної форми власності, член житлово-будівельного кооперативу та така угода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів. Пунктом 9 Правил передбачено, що обмін жилими приміщеннями, що знаходяться в межах одного населеного пункту, оформляється виконавчим комітетом міської, селищної, сільської Ради народних депутатів, а при наявності бюро по обміну жилими приміщеннями - цим бюро. Відповідно до ст. 83 ЖК УРСР та п. 13 Правил, згода про обмін жилими приміщеннями набирає чинності з моменту одержання ордерів. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Представник відповідача в судовому засіданні прохав застосувати позовну давність та відмовити позивачу в задоволенні позову. Положеннями статті 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник позивача при зверненні до суду та в судовому засіданні прохала поновити та визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, посилаючись на те, що про наявність обмінного ордеру № 80 від 13.08.2007 року виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області дізнався на засіданні виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області 5.04.2013 року, під час якого приймалось рішення про надання або відмову у наданні дозволу на приватизацію кімнати [ADDRESS] [PERSON], що унеможливило звернення позивача до суду з даним позовом своєчасно, тому вважає, що позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності. Вказані обставини, на думку суду, не свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності позивачем при пред'явленні вимог до відповідача, оскільки рішення про видачу обмінних ордерів приймалось виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради № 1409 від 29.12.2006 року і видача кожного ордеру супроводжувалось рішенням виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виконавчому комітету Кременчуцької міської ради до [PERSON] про визнання недійсним ордеру. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed