Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд із позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа - фізична особа-підприємець [PERSON] про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Посилається на те, що 07 травня 2019 року між нею та відповідачкою [PERSON] було укладено Попередній договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,5 кв.м. Сторонами було погоджено ціну квартири, а також узгоджено, що Основний договір між ними має бути укладений не пізніше 21 травня 2019 року (п. 2.3. Договору). Пунктом 4.1. даного договору передбачено, що покупець передав продавцю в рахунок належних з покупця за Основним договором платежів, завдаток у сумі 26490 гривень. Вказує, що до моменту укладення Основного договору їй стало відомо, що договір є нікчемним та не створює для сторін жодних правових наслідків, а все отримане за таким правочином сторони, повинні повернути. В мирному порядку врегулювати спірні відносини сторонам не вдалося, у зв`язку із чим вона змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та вимагати у відповідачки повернення грошових коштів у сумі 26490 грн. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 липня 2019 року відкрито загальне позовне провадження по даній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено дану справу до судового розгляду по суті. Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали заяву, в якій позовні вимоги підтримали. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в позові відмовити.. В підготовчому засіданні представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги не визнав. Просив відмовити в задоволенні позову. Третя особа - фізична особа-підприємець [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Заслухавши третю особу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що належить ухвалити рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 07 травня 2019 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено попередній договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 69,5 кв.м. (а.с.10-11). Згідно умов вказаного договору, продавець та покупець зобов`язуються в майбутньому в строк не пізніше 21 травня 2019 року укласти і нотаріально посвідчити основний договір, який передбачає перехід майнових прав на квартиру [ADDRESS] , а покупець в свою чергу заплатить продавцю вартість об`єкта на умовах, які передбачені цим договором. Також, згідно п. 4.1 даного договору покупець передав продавцю в рахунок належних з покупця за основним договором платежів, завдаток у сумі 26490 грн. Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1-3, 5 ст.203 ЦК України). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири. Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана [PERSON] грошова сума [PERSON] в еквіваленті одна тисяча доларів США ( 26490 грн.) є авансом, який підлягає поверненню позивачці, а не завдатком. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12, і є незмінним. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, позовні вимоги позивачки [PERSON] обґрунтовані і підлягають до задоволення. Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентовано ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно достатті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Так, Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 зробила висновок відносно того, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З позовної заяви вбачається, які витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою понесла позивачка, детальний опис послуг, кількість годин та їх вартість в загальній сумі 50800 грн. Проте відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у зазначеній сумі не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності. Ураховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, не прийняття участі у судовому розгляді, витрати на правничу допомогу у розмірі 50800 грн. є неспівмірними. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (справа "East/West Alliance Limited" проти України") від 23 січня 2014 року). З матеріалів справи вбачається, що позивачкою не надано доказів понесення нею вказаних витрат на правничу допомогу. За таких умов у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачки витрат на правову допомогу в сумі 50800 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені, тому стягненню з відповідачки на користь позивачки підлягає сума судового збору, сплачена згідно квитанції №0.0.1384295221.1 від 18 червня 2019 року в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved