Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Красноармійської районної державної адміністрації, третя особа: Управління Держгеокадастру у Красноармійському районі про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку . В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження Красноармійської райдержадміністрації від 05.08.2005 року за № 297 вона є власником земельної ділянки площею 7,6 га, яка розташована у межах Новоолександрівської сільської ради. В листопаді 2015 року вона звернулась до державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у Красноармійському районі із заявою на отримання витягу з Державного земельного кадастру щодо зазначеної земельної ділянки та отримала відповідь про відмову у наданні витягу, оскільки в Державному земельному кадастрі відсутня земельна ділянка площею 0,80 га з кадастровим номером [NUMBER] і крім того при присвоєнні кадастрового номеру невірно визначений номер кадастрової зони відповідно до індексної кадастрової карти. Вирішити питання в позасудовому порядку вона не має можливості , оскільки у відповідності до ст. 37 Закону України « Про державний земельний кадастр» виправлення помилок можливо лише у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіюванні з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру, тобто в тих документах, які чинні з 01.01.2013 року. Позивачка просить визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження Красноармійської райдержадміністрації від 05.08.2005 року за № 297 площею 7,60 га, яка розташована у межах Новоолександрівської сільської ради. Позивачка в судове засідання не з»явилась, просила справу слухати у її відсутність, за участю її представника. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Красноармійської районної державної адміністрації в судове засідання не з»явився, просили справу слухати без участі представника, не заперечували проти задоволення позовних вимог.( а.с. 21). Представник третьої особи Управління Держгеокадастру у Красноармійському районі Донецької області в судове засідання не з»явився, просив справу слухати без участі представника, не заперечували проти задоволення позовних вимог ( а.с. 16). Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 7,60 га, що розташована на території Новоолександрівської сільської ради Красноармійського району Донецької області , що підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 29.09.2005 року на підставі розпорядження Красноармійської райдержадміністрації від 05.08.2005 року № 297 ( а. с. 5). В листопаді 2015 року позивачка звернулась до державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у Красноармійському районі із заявою на отримання витягу з Державного земельного кадастру. Листом за № 02/73/1 від 09.11.2015 року позивачці відмовлено у сформуванні та виданні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, оскільки в Державному земельному кадастрі відсутня земельна ділянка площею 0,80 га з кадастровим номером [NUMBER] і крім того, при присвоєнні кадастрового номеру невірно визначений номер кадастрової зони відповідно до індексної кадастрової карти. Відмова ґрунтується на п.. 168 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051 « Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру». ( а. с. 6). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Суб»єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК України у власність земельну ділянку передається на підставі заяви громадянина, у якого ця земельна ділянка знаходиться в користуванні. Згідно ч. 2 ст. 118 ЗК України рішення органів місцевого самоврядування приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов»язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб»єктів права власності і господарювання ( статті 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом ( частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із частиною третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26,30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149,151,153-158, 161, 210,212 ЗК України, глав 27,33,34 ЦК України, статті 15 ЦПК України судам підвідомчі справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Правова позиція щодо визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним викладена в постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року № 6-33 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для судів. Порядок видачі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку передбачено Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею ( в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомітету України по земельним ресурсам №43 від 04 травня 1999 року, зареєстрованої в МЮ України 04 червня 1999 року за №354/3647)( далі - Інструкція) з послідуючими змінами, у редакції, чинній на час отримання останнім права власності. Відповідно до п.1.13 вказаної Інструкції складання державного акту на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при переоформлені правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою у встановленому порядку технічною документацією. Витяг про земельну ділянку можливо отримати тільки тоді, коли ця земельна ділянка занесена до кадастру, пройшла державну реєстрацію, відкрито Поземельну книгу і ділянці присвоєно кадастровий номер. Відомості про земельні ділянки, обмеження ( обтяження) у їх використанні, які були зареєстровані до 01 січня 2013 року у державному реєстрі земель, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення ( п. 4 прикінцевих перехідних положень ЗУ « Про державний земельний кадастр». Кадастровий номер земельній ділянці присвоюється для ідентифікації місцезнаходження на території України. Це індивідуальний, (який не може повторюватися), цифровий номер, який зберігається за земельною ділянкою протягом всього часу її існування. Присвоєння кадастрового номера земельній ділянці визначений чинним земельним законодавством, зокрема, ст. 193 та 194 ЗК України, ст.ст. 1 та 16 Закону України « Про державний земельний кадастр», постановою КМУ № 1051 від 17.10.2012 року « Про затвердження Порядку ведення державного земельного кадастру». Кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номеру. ( ч. 6 ст. 16 Закону України « Державний земельний кадастр». Відомості про земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні, які були зареєстровані до 01.01.2013 року у державному реєстрі земель, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення ( п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України « Про Державний земельний кадастр»). Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону україни « Про Державний земельний кадастр» У разі якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення. Відомості про інші об'єкти Державного земельного кадастру, що містяться в документації із землеустрою та оцінки земель, затвердженої та переданої до Державного фонду документації із землеустрою до 1 січня 2013 року, підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру на безоплатній основі центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальними органами відповідно до їх повноважень. У разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв'язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Статтею 155 ЗК України передбачено також, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт. Як роз'яснив Пленум ВСУ в п.8 постанови від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»(в редакції Постанови пленуму ВСУ від 19.03.2010 року № 2при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до п.5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Отже, одним зі способів захисту права на земельну ділянку може бути визнання державного акту недійсним з підстав визнання недійсним акту органа влади або місцевого самоврядування, який порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. Само по собі визнання державного акту недійсним без визнання недійсним рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки, відповідно до ст.152, 155 ЗК України не може бути способом захисту порушеного права. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року по справі про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2011 року у справі за заявою Бориспільського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах Київської обласної ради та Бориспільської районної державної адміністрації Київської області до Управління земельних ресурсів у Бориспільському районі Київської області, державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»та фізичних осіб про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, дарування й державної реєстрації державних актів на право власності на землю, визнання права власності на землю та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння (№ 6-53 цс 12), яка відповідно до положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування у практиці загальних судів. Аналогічна позиція викладена в правових позиціях Верховного Суду України у рішенням № 6-67цс 14, 6-217 цс 15, 6-472 цс 15, які згідно зі ст. 360 -7 ЦПК України є обов»язковою для суддів. Суд вважає, що визнання недійсним державного акту на право власності на землю, як правовстановлюючого документа без оспорення рішення, що надало право на отримання цього акту та визнання дій щодо цього факту незаконним не передбачено законом, тобто без визнання недійсним рішення про надання земельної ділянки неможливе визнання недійсним державного акту на неї. Отже, визнання спірного державного акту може бути лише наслідком скасування розпорядження, на підставі якого видано останній. Відомостей про скасування в судовому порядку розпорядження Красноармійської райдержадміністрації від 05.08.2005 року № 297 позивачем не надано. Звернувшись до суду з даним позовом позивач не оспорював законність підстав видачі державного акту , а обмежився лише доводами про те, що державний акт вважає недійсним, оскільки при звернення до управління за отримання витягу виявлено, що кадастровий номер не відповідає індексно-кадастровій карті Красноармійського району. Проте, суд зазначає, що наявність у позивача Державного Акту на право власності на землю, виданого на підставі розпорядження Красноармійської райдержадміністрації від 05.08.2005 року № 297, жодним чином не порушують права позивачки як власника земельної ділянки, а зазначені нею недоліки, виявлені державним кадастровим реєстратором при її зверненні з питанням про надання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, можуть бути усунені на підставі вищезазначених норм права у досудовому порядку або шляхом звернення до суду з адміністративним позовом щодо оскарженні дій державного реєстратора. При таких обставинах суд приходить до висновку про відсутність підстав в задоволенні позовних вимог [PERSON] Красноармійської районної державної адміністрації, третя особа: Управління Держгеокадастру у Красноармійському районі про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed