Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

У грудні 2013 року до Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості звернулось ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК „ПРИВАТБАНК". Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказав, що відповідно укладеного договору № PLCOSE00000324 від 28.02.2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 1000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов договору та відповідного законодавства відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання по погашенню заборгованості по кредиту, відсоткам, а також іншим витратам відповідно до умов договору, в результаті чого станом на 26.11.2013р. має заборгованість у розмірі 21164,05 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 804,11 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 6784,46 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 13498,00 грн. Позивач просить стягнути з відповідача всю суму заборгованості та судові витрати. Представник позивач у судове засідання не з'явився, направив до суду клопотання (а.с. 21), в якому просив розгляд справи проводити без участі представника банку, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 28 лютого 2006 року укладено договір № PLCOSE00000324 про видачу кредиту у сумі 1000 грн. на строк до 28 лютого 2007 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,50% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та комісій (а.с. 4-5). Відповідно до п. 1.1 вказаного кредитного договору погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії здійснюється щомісячно у період сплати з 18 по 25 число кожного місяця частками у розмірі не менш як 110,69 грн. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, кошти на погашення грошових зобов'язань за договором вносив несвоєчасно і не в повній сумі, останній платіж був здійснений 26.04.2006 року, про що свідчить розрахунок заборгованості по кредитному договору, наданий позивачем (а.с. 3). У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 26.11.2013р. має заборгованість у розмірі 21164,05 грн., що складається з: заборгованості за кредитом - 804,11 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 6784,46 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 13498, 00 грн. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначені у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся до суду 9 грудня 2013 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). По справі відсутні докази щодо існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст.259 ЦК України. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13. Згідно ч.4 ст.267, ст. 266 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги, позовна давність спливає і до додаткової вимоги - стягнення неустойки, звернення стягнення на заставлене майно тощо. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.264 ЦК України строк позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Таким чином, суд вважає, що право банку на пред'явлення позову з вимогою про примусове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, як вбачається із наданого розрахунку, виникло з 28.03.2006 року, але початок перебігу загального строку позовної давності після переривання слід обчислювати з 26 квітня 2006 року, отже він закінчився 26 квітня 2009 року. До суду позивач звернувся 9 грудня 2013 року, тобто за межами встановленого законом строку позовної давності. Оскільки представником позивача ні у позовній заяві, ні під час судового розгляду не наведено обставин, що свідчили б про зупинення строку позовної давності або наявність поважних причин його пропущення, суд вважає, що у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 21164,05 грн., слід відмовити в зв'язку зі спливом позовної давності. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed