Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Позивач - Львівська міська рада звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі - продажу від 06.09.2010 р. адміністративно-побутової будівлі, позначеної на плані літерою «О»загальною площею 129,3 кв.м. та нежитлової будівлі, позначеної на плані літерою «Г-1», загальною площею 143,1 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS] та визнання права власності на ці будівлі за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради, за участю третіх осіб: третя міська комунальна клінічна лікарня, управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, приватний нотаріус [PERSON], приватного підприємства „Наш ринок". Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2012 року у позові відмовлено повністю. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2013 року рішення суду першої інстанції у цій справі залишено без змін. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2013 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на будівлі за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради скасовано та вцій частині передано на новий розгляд. В решті рішення судів залишено без змін. Позивач - Львівська міська рада збільшив позовні вимоги й остаточно просив суд встановити, що договір купівлі - продажу від 06.09.2010 р. адміністративно-побутової будівлі, позначеної на плані літерою «О»загальною площею 129,3 кв.м.,що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між фізичної особи - підприємцем [PERSON] та [PERSON] та договір купівлі - продажу від 06.09.2010 р.нежитлової будівлі, позначеної на плані літерою «Г-1», загальною площею 143,1 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS], укладений між фізичної особи - підприємцем [PERSON] та [PERSON] є нікчемними. Визнати за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради право власності на адміністративно-побутову будівлю, позначеної на плані літерою «О»загальною площею 129,3 кв.м.,що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на нежитлову будівлю, позначену на плані літерою «Г-1», загальною площею 143,1 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS]. Вимоги мотивовані позивачем тим, що постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.12.2010 року, якою скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2010 року, скасовано право власності [PERSON] на адміністративно-побутової будівлі, позначеної на плані літерою «О» загальною площею 129,3 кв.м.,що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нежитлової будівлі, позначеної на плані літерою «Г-1», загальною площею 143,1 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS]. Ці будівлі згідно постанови Львівського апеляційного господарського суду від 01.12.2010 року визнані самочинним будівництвом. Львівська міська рада є власником земельної ділянки, на якій збудовані будівлі та дозволу на будівництво не давала. Вищезазначені договори купівлі - продажу нерухомого майна порушують публічний порядок та вчинені з метою, що суперечить інтересам громади м. Львова. Представник Львівської міської ради Кубай Ю.Г. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, що викладені в позові та уточненнях до нього, просила вимоги Львівської міської ради задовольнити. Прокурор прокуратури Шевченківського району м. Львова Мацюра Я.Р., що діє в інтересах держави в особі Львівської міської ради підтримав позовні вимоги з обставин, що наведені стороною позивача, просив позов задовольнити. Представник Відповідача [PERSON]- [PERSON], що діє на підставі довіреності проти позову заперечив, вважаючи такий безпідставним. Посилається на те, що згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 січня 2012 року, залишеного без змін ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2013 року, в частині, яка залишена без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року [PERSON] та [PERSON] визнано добросовісними набувачами, договори купівлі-продажу не визнано недійсними, що в силу ст.61 ЦПК України є преюдиційними фактами, що не доказуються, до вимоги про нікчемність має застосуватись позовна давність у три роки. Просив відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи ПП «Наш Ринок» Зошій Ю.Є. у судовому засіданні висловив думку про під ставність та законність позовних вимог Львівської міської ради. Інші сторони в судове засідання повторно не з'явились, участь уповноважених представників не забезпечили, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому порядку, належним чином, згідно вимог ст. ст.74 - 75 ЦПК України через оголошення в друкованому засобі масової інформації - газеті «Високий Замок» № 55 від 14.04.2014 р. За таких обставин суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності осіб, котрі не з'явились в с3удове засідання на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Заслухавши пояснення предстаників сторін, повно та всебічно дослідивши усі обставини справи, оцінивши в сукупності подані докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Львівської міської ради підлягають до задоволення виходячиз таких підстав та мотивів. Так судом встановлено та підтверджено належними доказами наступне. Згідно рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2010 року за ФОП [PERSON] визнано право власності на адміністративно-побутову будівлю, позначеної на плані літерою «О»загальною площею 129,3 кв.м.,що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на нежитлову будівлю, позначену на плані літерою «Г-1», загальною площею 143,1 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS] 06.09.2010 р. між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу адміністративно-побутової будівлі, позначеної на плані літерою «О» загальною площею 129,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу від 06.09.2010 р. нежитлової будівлі, позначеної на плані літерою «Г-1», загальною площею 143,1 кв.м, що знаходяться в [ADDRESS]. Згідно постанови Львівського апеляційного господарського суду від 01.12.2010 року, скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 27.07.2010 року, скасовано право власності [PERSON] на будівлі. Земельна ділянка (кадастровий номер 4610137500:01:001:0042), на якій знаходяться будівлі належить територіальній громаді м. Львова і є комунальною власністю. Львівська міська рада дозволу на будівництво будівель не надавала. Нормами ст. 95 ЗК України передбачено, що землекористувачі мають право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст.24 Закону України «Про планування і забудову територій» (Закон діяв у часі укладення оскаржуваних договорів купівлі-продажу) замовник (юридичні чи фізичні особи), які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати дозвіл на будівництво об'єкта містобудування від виконавчих органів відповідних рад. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про оренду землі», орендар земельної ділянки має право: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі; за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження; отримувати продукцію і доходи; здійснювати в установленому законодавством порядку за письмовою згодою орендодавця будівництво водогосподарських споруд та меліоративних систем. Орендар земельної ділянки зобов'язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі; дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; у п'ятиденний строк після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки державної або комунальної власності надати копію договору відповідному органу державної податкової служби. У статті 29 Закону України «Про планування і забудову територій», встановлено, що здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції України на виконання будівельних робіт вважається самовільним будівництвом. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про планування і забудову територій», дозвіл на виконання будівельних робіт - документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт. Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 р. № 1243, прийняттю в експлуатацію державними приймальними комісіями підлягають об'єкти нового будівництва, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерні мережі та споруди, транспортні магістралі, окремі черги пускових комплексів, їх інженерно-технічне оснащення. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про планування та забудову територій» та п. 1.1. Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 05 грудня 2000 р. № 273 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.12.2000 р.), виконання будівельних робіт, робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту будинків, споруд та інших об'єктів, розширення і технічного переоснащення без вищезгаданого дозволу забороняється. Відповідачами не надано суду жодних належних доказів, які б вказували на те, що Львівська міська рада надавала дозвіл на будівництво будівель, чи в подальшому відводила земельну ділянку (кадастровий номер 4610137500:01:001:0042) для таких потреб. Згідно ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відтак, суд вважає, що вказані вище будівлі є самочинним будівництвом, що підтверджується постановою Львівського апеляційного господарського суду від 01.12.2010 року. Нормами ч.1 ст.328 ЦПК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.3 ст. 376 ЦПК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Отже, виникнення права власності на самочинне будівництво можливе лише на підставі закону, а не правочину, з-за умови, що земельна ділянка відведена для такого будівництва. Верховним Судом України та Вищим господарським судом України, висловлено з таких питань позиції в п.9 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/249 від 15.03.2011 «Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів», згідно яких встановлено, що обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у неї таких документів є самовільним зайняттям земельної ділянки. Відповідно до положень ч.3 ст.102-1 ЗК України право користування земельною ділянкою державної або комунальної власності не може бути відчужене її землекористувачем іншим особам (крім випадків переходу права власності на будівлі та споруди), внесено до статутного капіталу, передано у заставу. У разі набуття права власності на будівлю, до особи, яка набула таку власність, переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля (ст.120 ЗК України). Відтак, на даний час право вільно володіти, розпоряджатися та користуватися земельною ділянкою (кадастровий номер 4610137500:01:001:0042) у зв'язку із набуттям права власності на будівлі, що знаходяться цій ділянці у громади м. Львова є обмеженим. Згідно ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно ст.14 Основного Закону Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст.152 ЗК Українивласник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Способами захисту є, зокрема, застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.2009 року «Просудову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Згідно п.5 цієї Постанови вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину. Таким чином суд дійшов висновку, що вимога позивача про встановлення нікчемності договорів купівлі-продажу будівель підлягає до задоволення. Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин підлягає застосуванню ч.5 ст.376 ЦК України, згідно якої на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб, оскільки нікчемність зазначених договорів, в такому разі, не порушує права інших осіб. Посилання представника відповідача [PERSON] на преюдиційність фактів судом не приймається до уваги, оскільки, згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини третьої статті 61 ЦПК обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом про право на майно, не мають обов'язкової сили для осіб, які не брали участі у справі. Такі особи мають право на звернення до суду із самостійним позовом про право на це майно. Разом із тим під час розгляду справи за таким позовом суд враховує обставини раніше вирішеної справи про право на спірне майно незалежно від того, встановлені вони судовим рішенням, що набрало законної сили, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Якщо суд дійде інших висновків, ніж ті, що містяться в судовому рішенні щодо раніше вирішеної справи, він має навести відповідні мотиви. При цьому суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними. Від правових висновків суду слід відрізняти судові рішення за перетворювальними позовами, які встановлюють, змінюють або припиняють права та обов'язки сторін. Не підлягає й застосування строку позовної давності до вимоги про встановлення нікчемності правочинів купівлі-продажу будівель, оскільки міська рада листами від 22.12.2010 року та від 10.01.2011 року направила до обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» копію постанови суду від 01 грудня 2010 року для відповідного реагування шляхом скасування реєстрації права власності на спірні будівлі за ФОП [PERSON] З листа обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 28.12.2010 року стало відомо про відчуження ФОП [PERSON] спірних будівель шляхом укладення договорів купівлі-продажу від 06 вересня 2010 року [PERSON] та [PERSON] Аналогічне підтверджене Ухвалою касаційної інстанції у цій справі від 17.04.2013 року. Згідно ст.257 ЦК України загально позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відтак з моменту, коли орган місцевого самоврядування дізнався про оспорювані правочини минуло менше трьох років.

Outcome: approved