Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

Позивачка [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON] заборгованість за договором позики, який укладений в формі розписки, на загальну суму 398 045,47 грн., з яких: сума позики - 344 000,00 грн., 3% річних за весь час прострочення - 12 892,93 грн. та індекс інфляції - 41 152,54 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 24.04.2009 року між відповідачами був зареєстрований шлюб, від якого мають спільну неповнолітню дитину. З метою поліпшення житлових умов відповідачів як подружжя, позивачкою 07.04.2012 року було здійснено продаж належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] та, додавши до отриманих від продажу квартири коштів власні заощадження, позивачка надала відповідачу [PERSON] у позику грошові кошти на суму 344 000,00 грн., про що боржником написано боргову розписку. На отримані від позивачки кошти відповідачем [PERSON] 11.04.2012 року було придбано в інтересах сім'ї квартиру [ADDRESS]. Однак, згодом сімейні відносини відповідачів почали погіршуватися, та 15.02.2013 року шлюб між відповідачами було розірвано. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09.04.2014 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] по ? частині кожному. Дізнавшись про погіршення відносин між відповідачами, що в подальшому призвело до розірвання шлюбу, починаючи з січня 2013 року позивачка вимушена була вимагати повернення позичених коштів, однак усна вимоги позивачки та письмова вимога про повернення позичених коштів від 01.03.2013 року, залишені відповідачами без задоволення, тому, ураховуючи, що позичені згідно розписки від 07.04.2012 року кошти отримано відповідачем [PERSON] в інтересах сім'ї з метою придбання квартири, позивачка вимушена звернутись з даним позовом до суду про солідарне стягнення з відповідачів суми грошової позики, з урахуванням 3% річних та індексу інфляції, що є предметом позовних вимог. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, що містить зміст поданої позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечує проти солідарного стягнення з відповідачів на користь позивачки суми заборгованості за договором позики від 07.04.2012 року у розмірі 344 000,00 грн., однак вважає безпідставними вимоги позивачки щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, пояснила, що дійсно відповідачем [PERSON] в присутності та за усною згодою відповідачки [PERSON] отримано в борг від позивачки суму позики у розмірі 344 000,00 грн., про що було написано відповідну розписку, з цільовим призначенням коштів на придбання квартири [ADDRESS], тобто отриману суму позики було використано в інтересах сім'ї відповідачів, наслідком чого є солідарна відповідальність останніх щодо виконання зобов'язання про повернення коштів позивачки. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, з підстав, що містять письмові заперечення, долучені до матеріалів справи (а.с. 61-63), додатково пояснив, що відповідачка [PERSON] не є стороною спірного договору позики від 07.04.2012 року, не отримувала позичені відповідачем [PERSON] кошти, не надавала ні усної, ні письмової згоди на укладення такого договору, тому відповідачка [PERSON] не має боргових зобов'язань перед позивачкою, ураховуючи відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачем [PERSON] від позивачки коштів за розпискою в інтересах сім'ї, а саме на придбання спільної з відповідачкою [PERSON] квартири, що позбавляє відповідачку [PERSON] обов'язку відповідальності за досліджуваним договором позики. Вислухавши пояснення представника позивачки [PERSON], представника відповідача [PERSON] - [PERSON], представника відповідачки [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть ста ти будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 24.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 24.04.2009 року, актовий запис № 281, та свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 19.11.2009 року, актовий запис № 3486. (а.с. 10, 11) 07.04.2012 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованого за реєстровим № 506, [PERSON] здійснено продаж належної їй на праві власності квартири [ADDRESS]. Згідно п. 3.1. Договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 151 000,00 грн., які отримано продавцем від покупця під час нотаріального посвідчення договору. (а.с.с 13-15, 16-17) 07.04.2012 року [PERSON] надала [PERSON] грошову позику у розмірі 344 000,00 грн., яку позичальник зобов'язався використати за цільовим призначенням та повернути в повному обсязі. (а.с. 9) 11.04.2012 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS]. Згідно п. 3 Договору, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 340 000,00 грн., які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. (а.с. 18-19, 20) 15.02.2013 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 12) Згідно розписки від 01.03.2013 року [PERSON] на руки отримано від [PERSON] письмову вимогу про повернення суми позики у розмірі 344 000,00 грн., позичені боржником згідно розписки від 07.04.2012 року. (а.с. 39) Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09.04.2014 року, яке набрало законної сили, що підтверджено сторонами в судовому засіданні, визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та на автомобіль „Мерседес Віто 109", державний номерний знак [NUMBER], по ? частині кожному. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частку майна, що знаходиться в спільній сумісній власності - відмовлено. (а.с. 21-24) Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09.04.2014 року встановлено, що спірну квартиру [ADDRESS] придбано подружжям [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти подружжя, з метою спільного проживання. Подані суду розписки про отримання грошових коштів відповідачем [PERSON] не спростовують встановлених судом обставин про придбання подружжям у спільну сумісну власність вказаного вище майна. (а.с. 21-24) Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Як убачається з матеріалів справи, предметом спору є солідарне стягнення з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивачки заборгованості за договором позики у розмірі 344 000,00 грн., які були отримані відповідачем [PERSON] згідно письмової розписки від 07.04.2012 року в період його перебування у шлюбі з відповідачкою [PERSON], що, на думку позивачки, зобов'язує відповідачів до солідарної відповідальності перед позивачкою за спірним договором позики, яка була використана на придбання відповідачами спільної нерухомості, тобто була використана в інтересах сім'ї. Змістом права спільної сумісної власності, як і будь-якого права власності, є право володіння, користування та розпорядження спільною річчю (статті 63, 65 Сімейного кодексу України). Право кожного зі співвласників на володіння, користування та розпорядження спільною річчю кореспондує обов'язку кожного з них погоджувати свою поведінку, пов'язану з володінням, користуванням та розпорядженням нею, з іншим співвласником, тобто кожен співвласник, у тому числі й подружжя, при здійсненні права спільної сумісної власності зобов'язаний займати не тільки пасивну (не перешкоджати одне одному в здійсненні правомочностей, пов'язаних з цією власністю), а й активну позицію, змістом якої, є право та обов'язок кожного з подружжя узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування та розпорядження спільним майном з другим із подружжя. Порядок розпорядження спільним майном подружжя врегульовано у спеціальному законодавчому акті, яким є Сімейний Кодекс України. Згідно ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно, умовами виникнення обов'язків за договором, укладеним одним з подружжя, у другого з подружжя, є: 1) укладення одним з подружжя договору в інтересах сім'ї; 2) факт використання придбаного майна в інтересах сім'ї; 3) відсутність заперечень другого з подружжя проти укладення такого договору або відсутність інших порушень правил розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторони позивачки, заперечення представників відповідачів,

Outcome: partial