Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання заповіту недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на майно, а саме на 1/5 частину квартири [ADDRESS] . В установлений законом строк позивачка звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги. Під час оформлення документів з`ясувалося, що [INFO] [PERSON] на ім`я сестри позивачки [PERSON] складений заповіт на все майно. Позивачка вважає, що даний заповіт повинен бути визнаний недійсним, оскільки на момент його складання [PERSON] , маючи стійки розлад здоров`я, будучи виписаною з ТМО «Психіатрія», де проходила стаціонарне лікування, не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] , складений на ім`я [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А. 08.09.2015 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 27.02.2019 року задоволено заяву позивачки про витребування доказів у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.04.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.10.2019 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.04.2020 року провадження у справі відновлено. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки. На початку судового розгляду відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. Пояснила, що її мати, хоча і хворіла, але повністю розуміла значення своїх дій та керувала ними, а тому свідомо оформила заповіт на її ім`я. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити. У подальшому відповідачка у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Представник відповідачки [PERSON] на початку судового розгляду позовні вимоги не визнала, підтримала пояснення відповідачки, просила у задоволенні позову відмовити. У подальшому представник відповідачки у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у відсутності відповідачки та представника відповідачки. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки та її представника. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Позивачка [PERSON] та відповідачки [PERSON] , [PERSON] є рідними дочками померлої [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, а саме 1/5 частину квартири [ADDRESS] , що належало на момент смерті [PERSON] 08.09.2015 року [PERSON] був складений заповіт на ім"я [PERSON] на належну їй майно. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А. У встановлений законом строк позивачка [PERSON] звернулася до Першої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини на підставі закону після смерті матері, як спадкоємець першої черги, на підставі чого була відкрита спадкова справа. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує на те, що заповіт є недійсним, оскільки на момент його складання мати [PERSON] , маючи стійкий розлад здоров`я, будучи виписаною з ТМО «Психіатрія», де проходила стаціонарне лікування з діагнозом «судинна деменція з параноїчними включеннями», перебуваючи під консультативним наглядом лікаря-психіатра, не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту. З цих підстав позивачка просить визнати заповіт недійсним. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із п. 1 ст. 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Заповітом, відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт, згідно із ст.. 1234 ЦК України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст.. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Згідно із вимогами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для вирішення питання щодо психічного стану [PERSON] у період складання заповіту 08.09.2015 року судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 133 від 25.02.2020 року зазначено, що станом на 08 вересня 2015 року [PERSON] виявляла ознаки психічного розладу «деменція судинно-атрофічного ґенезу з параноїчними включеннями»; за своїм психічним станом на період 08 вересня 2015 року [PERSON] не усвідомлювала свої дії та не могла керувати ними. Допитані судом свідки пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що вона є сусідкою сім`ї [PERSON] . У 2015 році був випадок, коли вона прийшла додому і побачила у загальному коридорі [PERSON] , яка сиділа на підлозі, а навколо були розкидані речі. На її питання вона не відповідала, знаходячись у дивному стані. Через деякий час її забрав онук. Потім вона дізналася, що [PERSON] зникла, її довго шукали. Також вона чули крики з вікна квартири [PERSON], [PERSON] голосно кричала і просила випустити її з квартири. Також вона бачила, як з вікна квартири викидалися речі. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є дочкою позивачки [PERSON] . Зазначила, що з 2015 року у бабусі виявлялися ознаки дивної поведінки, вона не могла пояснити, де була, а також не могла надати відповідь на прості запитання. У серпні 2015 року бабуся пішла з дому, її декілька днів шукали, а потім знайшли у психіатричній лікарні. Декілька років після цього бабуся хворіла, а її мама займалася доглядом за нею. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є сином позивачки [PERSON] та онуком померлої [PERSON] . Тривалий час він разом з бабусею проживали удвох у квартирі по вул.. Мілютенка. До 2015 року бабуся постійно виїздила у період з весни по осінь до села, лише приїздила на декілька днів до Києва, щоб отримати пенсію. У серпні 2015 року бабуся приїхала до Києва, він застав її у коридорі біля квартири у дивному стані, вона не відповідала на питання, мова її була нечіткою, вона не розуміла, де знаходиться. Через декілька днів бабуся зникла, її знайшли у психіатричній лікарні. У подальшому поведінка бабусі лише погіршувалася, вона голосно кричала у квартирі, викидала речі з вікна, говорила щось незрозуміле, не всіх впізнавала. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що він є родичем сторін по справі. Коли він у 2015 році побачив [PERSON] , то її стан був неадекватним, вона перебувала у психіатричній лікарні. Він допомагав [PERSON] возити її мати до різних лікарень, у тому числі до Глевахи. У період перебування вдома стан [PERSON] також був неадекватним. Доглядом з [PERSON] повністю займалася [PERSON] та її чоловік. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є родичкою сторін по справі. У серпні 2015 року вона дізналася, що [PERSON] знаходиться у лікарні і після її виписки вона приїхала провідати тітку. Стан [PERSON] був неадекватний, у кімнаті були розкидані речі, тітка була обута у кросівок та тапок, на питання не відповідала, робила ляльки-мотанки, з якими всюди ходила. У подальшому стан тітки лише погіршувався, догляд за нею повністю здійснювала [PERSON] та її чоловік. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що він є чоловіком позивачки [PERSON] . У серпні 2015 року [PERSON] захворіла і перебувала у лікарні. Він побачив її вже після виписки з лікарні, стан її був неадекватний, вона ходила у квартирі у зимовому одягу, нікого не впізнавала. 08.09.2015 року він приїздив до [PERSON] разом з дружиною [PERSON] , привозили їжу. [PERSON] розповіла, що кудись ходила і підписувала якісь документи, але з ким не пам`ятає. У подальшому стан [PERSON] лише погіршувався. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є зятем позивачки, одружений на її дочці з 2013 року. У серпні 2015 року стан [PERSON] був неадекватним, вона нікого не впізнавала, плутала імена, била посуд, викидала речі з вікна, у кімнаті був безлад, вона справляла свої потреби посеред кімнати. У подальшому стан [PERSON] лише погіршувався. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона була лікарем у [PERSON] , коли вона перебувала у стаціонарному лікуванні у ТМО «Психіатрія». Поступила вона до лікарні з швидкої допомоги, вони оглянули її, зробили обстеження. Хвора перебувала на стаціонарному лікуванні 10 днів, після чого була виписана додому. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, а саме той факт, що на момент складання оспорюваного заповіту [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання заповіту від 08.09.2015 року недійсним. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 384, 20 грн. з кожного, а також витрати по сплаті судової експертизи у розмірі по 2814, 75 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved