Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила: - Визнати договір від 17 вересня 2016 року №17-09, укладений між [PERSON] та суб'єктом підприємницької діяльності -[PERSON] недійсним. - Стягнути з суб"єкта підприємницької діяльності -[PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 10 000 гривень, як платіж який не був повернутий. - Стягнути з фізичної особи підприємця - [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.09.2016 року між [PERSON] та СПД [PERSON] було укладено договір №17-09, предметом якого, на думку позивача, було виготовлення, доставка та встановлення метало пластикових вікон за розмірами, що відповідають вікнам у квартирі позивача за адресою : [ADDRESS]. Зазначає, що одночасно з укладанням договору позивачем було сплачено кошти відповідачу в розмірі 10000,00 грн., в якості завдатку. Посилається, що більш детально ознайомившись вдома 17.09.2016 року з умовами договору, позивач з'ясувала, що договір №17-09 від 17.09.2016 року є таким, який не відповідає вимогам законодавства та має ознаки несправедливого договору, оскільки в ньому чітко не визначений предмет договору, встановлена вимога сплати завдатку непропорційно велика сума, договором надана можливість продавцю не повертати сплачену покупцем суму, навіть якщо роботи за договором не розпочаті продавцем, відповідно до договору виконавець не несе відповідальності за нестандартну продукцію. Позивач вважає, що вказаний вище Договір підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі умови та обмежує права позивача, як споживача. Також позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню сплачені кошти у розмірі 10 000,00 грн., а також спричинена моральна шкода у розмірі 10 000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просила позов задовольнити. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені. Від представник позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Також при постановленні судового рішення просить врахувати витрати [PERSON] на юридичну допомогу у сумі 5000,00 грн. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.09.2016 року між [PERSON] та СПД [PERSON] було укладено договір №17-09, згідно з умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе доставку готової продукції (а.с.6-7). Тобто, предметом спірного Договору є доставка готової продукції. Судом також встановлено, що оплата по договору №17-09 від 17.09.2016 року була проведена позивачем в розмірі 10000,00 грн. в якості завдатку, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера №17-09 від 17.09.2016 року (а.с.8). Згідно п.3.2. Договору, замовник зобов'язується оплатити завдаток у розмірі 80 % від вартості замовлення протягом 2-х банківських днів з моменту підписання діючого Договору та провести повний розрахунок за 3 дні перед отриманням продукції. Відповідно до п.3.4. Договору, виконавець зобов'язаний доставити продукцію протягом 45-ти робочих днів після отримання технічного завдання (точних розмірів та конфігурації конструкцій) при умові отримання коштів виконавцем. Згідно п.6.4., п.6.6. Договору, виконавець не несе відповідальності за нестандарту продукцію. У разі одностороннього розірвання договору замовником, кошти внесені ним як аванс не повертаються. В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України): умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що Договір №17-09 від 17.09.2016 року не відповідає вимогам законодавства та має ознаки несправедливого договору, оскільки в ньому чітко не визначений предмет договору, встановлена вимога сплати завдатку непропорційно велика сума - 80 % від суми договору, договором надана можливість продавцю не повертати сплачену покупцем суму, навіть якщо роботи за договором не розпочаті продавцем, відповідно до договору виконавець не несе відповідальності за нестандартну продукцію. З огляду на наведене, позов в частині визнання Договору №17-09 від 17.09.2016 року недійсним та стягнення з відповідача на користь позивача суми сплачених коштів за договором в розмірі 10000,00 грн., підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., то вона не підлягають задоволенню. У відповідності до вимог п. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. Відповідно до положень п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи вищенаведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки суду не було надано доказів в підтвердження понесених нею моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних відповідачем. При вирішенні даного питання судом також враховано вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», яким регулюється питання щодо відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Встановлено, що відповідачем не було завдано шкоди позивачу внаслідок конструктивних, технологічних та інших недоліків робіт (послуг), яке б давало позивачу право на відшкодування спричиненої моральної шкоди. Таким чином, цивільно-правова відповідальність, щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) не може наступити по відношенню до відповідача, оскільки відповідний товар позивачу не надавався. Також, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема, належать: 1) витрати на інформаційно-технічне забезпечення; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати, пов'язані із залученням перекладачів, проведенням судових експертиз. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до положення Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», вбачається, що витрати пов'язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи не можуть перевищувати 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за сукупність дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», розмір мінімальної заробітної плати становить з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень. Встановлено, що позивачем 01.02.2017 року було сплачено 5000,00 грн. на правову допомогу, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 21.10.2016 року. Виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за 2016 рік, який з 01.01.2016 року становив - 1378,00 грн., з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 689,00 грн. (1378 / 2 = 689,00 грн.), тобто за складання позовної заяви. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають задоволенню частково. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави також підлягає судовий збір у розмірі 1102,40 грн., тобто за вимоги майнового та немайнового характеру.

Outcome: partial