Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що з відповідачем по справі проживала в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 24 березня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно з виконавчим листом № 2-1100/2005 від 26.07.2005 року виданого Новоукраїнським районним судом, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно, розпочавши стягнення з 11.07.2005 року. Вказаний виконавчий лист знаходиться на виконанні в Новоукраїнському РВ ДВС. У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду та наявністю у нього заборгованості по сплаті аліментів в сумі 79560,30 грн., позивач просила стягнути з [PERSON] пеню в розмірі 74583,77 грн. Зазначена справа перебувала в провадженні судді Гарбуз О.А. відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі від 11.02.2020 року. Відповідач не погоджуючись з позовними вимогами позивача 12.03.2020 року подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні даного позову відмовити повністю. Мотивуючи відзив, зазначив, що його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів не має оскільки про звернення до виконання позивачем виконавчого листа для примусового стягнення аліментів на утримання доньки йому нічого не було відомо. Також подав до суду клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін. 19.03.2020 року ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області в порядку письмового провадження у клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. 30.03.2020 року позивачем надана відповідь на відзив, в якій вона не згодна з доводами відповідача викладеними у відзиві на позовну заяву. Просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. 22.04.2020 року ухвалою Новоукраїнського районного суду до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Новоукраїнський районний відділ ДВС Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), витребовано докази. 13.05.2020 року ухвалою суду зупинено провадження в справі до набрання законної сили рішення суду по справі №396/488/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Новоукраїнський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про звільнення від сплати частини заборгованості по аліментах. На підставі розпорядження керівника апарату суду від 12.01.2021 року у зв`язку з тривалим перебуванням на лікарняному судді Гарбуз О.А. та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, справу передано судді Русіній А.А. Ухвалою судді від 14.01.2021 року справу прийнято до свого провадження, поновлено провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без (повідомлення) виклику сторін у зв`язку з малозначністю. 10.03.2021 року через канцелярію суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів. 25.05.2021 року через канцелярію суду представником позивача - адвокатом Руденко Г.В. в інтересах позивача [PERSON] подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої, враховуючи рішення суду від 15.09.2020 року по справі №396/488/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Новоукраїнський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про звільнення від сплати частини заборгованості по аліментах, просили зменшити позовні вимоги та стягнути з відповідача 48379,21 грн. неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, нарахованих за період з січня 2013 року по березень 2019 року згідно виконавчого листа №2-1100/2005, подано новий розрахунок. 10.08.2021 на адресу суду надійшов письмовий відзив від представника відповідача - адвоката Єльнікової Н.О., відповідно до якого представник просив відмовити в позові. Ухвалою суду від 29.09.2021 року в прийнятті заяви про зменшення позовних вимог, яка фактично була заявою про зміну предмета позову позивачу відмовлено. Від представник третьої особи Новоукраїнського районного відділ ДВС Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу ДВС. Дослідивши матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та подані докази, з"ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Новоукраїнського районного управління юстиції Кіровоградської області 24 березня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (Том 1 а.с. 8). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (Том 1 а.с. 16). Згідно з виконавчим листом № 2-1100/2005 від 26.07.2005 року виданого Новоукраїнським районним судом, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно, розпочавши стягнення з 11.07.2005 року і до досягнення донькою повноліття [INFO] (Том 1 а.с.9). Вказаний виконавчий лист знаходиться на виконанні в Новоукраїнському РВ ДВС. Згідно довідки - розрахунок заборгованості по аліментам виданої Новоукраїнським районним відділом державної виконавчої служби заборгованість по аліментам [PERSON] станом на 01.12.2019 року складає 79560,30 грн. (Том 1 а.с. 11-13). Відповідно до рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15.09.2020 року по справі №396/488/20 [PERSON] , [INFO] , звільнено від сплати заборгованості по аліментам на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , які стягнуті на підставі рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.07.2005 року по виконавчому листу №2-1100/2005 (виконавче провадження №35729694), за період з 11.05.2005 року по 01.01.2013 року в розмірі 28079 (двадцять вісім тисяч сімдесят дев`ять) гривень 00 копійок (Том 2 а.с.27-31). Відповідачем подано довідку-розрахунок заборгованості по аліментам гр. [PERSON] станом на 03.12.2020 року, видану 03.12.2020 року за №7518, відповідно до якої заборгованість по аліментам в період з січня 2013 року по грудень 2020 року становила 49391,15 грн (Том 2 а.с.36-41). Відповідно до довідки-розрахунок від 07.12.2020 року за №7920 станом на 07.12.2020 року заборгованість по виконавчому листу по аліментам [PERSON] відсутня, борг сплачено в повному обсязі (Том 2 а.с.42-47). Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України (далі СК України) батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Згідно із ч. 3 статтею 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Виходячи з контексту вищенаведених норм права, можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Такий висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині 4 статті 155 СК України. Крім того, відповідно до Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Цей припис підтверджує висновок про підвищений захист прав дитини. В статті 179 СК України послідовно зазначається, що аліменти призначені для утримання дитини і не можуть бути використані не за цільовим призначенням. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК Україниу редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів). У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. За частиною 1 статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Первинні позовні вимоги, які заявлені позивачем містили вимогу стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на неповнолітню дитину за період вказаний у розрахунку з липня 2005 року по липень 2006 року (Том 1 а.с.3-4). Заява, яка була подана представником позивача 25.05.2021 року про зменшення позовних вимог, в якій позивач просила стягнути з відповідача на її користь неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на неповнолітню дитину в розмірі 48379,21 грн. за період з 01.02.2013 року по 30.04.2019 року була повернена позивачу та у її прийнятті було відмовлено ухвалою суду від 29.09.2021 року у зв`язку з порушенням строків подачі такої заяви та у зв`язку з тим, що заява про зменшення позовних вимог не є такою, оскільки містить самостійні позовні вимоги, а не зменшення позовних вимог за уже прийнятим судом позовом. Інших заяв позивачем та її представником подано не було. Таким чином, станом на день розгляду справи вирішуються первинні позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивачки неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на неповнолітню дитину за період вказаний позивачем у розрахунку з липня 2005 року по липень 2006 року, оскільки в самих позовних вимогах відсутній період за який просить стягнути позивач неустойку. Однак рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15.09.2020 року по справі №396/488/20, [PERSON] звільнено від сплати заборгованості по аліментам на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , які стягнуті на підставі рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 26.07.2005 року по виконавчому листу №2-1100/2005 (виконавче провадження №35729694), за період з 11.05.2005 року по 01.01.2013 року в розмірі 28079 (двадцять вісім тисяч сімдесят дев`ять) гривень 00 копійок. Рішення вступило в законну силу 31.10.2020 року (Том 2 а.с.27-31). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Таким чином, враховуючи викладене, станом на день розгляду справи, відповідача [PERSON] за рішеням суду від 15.09.2020 року, яке набрало чинності 31.10.2020 року, звільнено від сплати аліментів за період, який позивач ставить у своїх позовних вимогах, тобто за період з липня 2005 року по липень 2006 року включно. Тобто предмет спору припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок ухваленням рішенням, що набрало законної сили у іншій справі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд із цим, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконання відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема, шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807/св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20) та від 18 листопада 2020 року у справі № 200/21797/14-ц (провадження № 61-8175св19). З урахуванням вищевикладеного, оскільки предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок вступу в законну силу рішення суду від 15.09.2020 року по іншій цивільній справі №396/488/20, яким [PERSON] звільнено від сплати заборгованості по аліментам в період з 11.05.2005 року по 01.01.2013 року, в прийнятті заяви про зменшення позовних вимог судом відмовлено, інших позовних вимог позивачем не заявлялося, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. У відповідності до ч.7 ст.141 ЦПК України, судові витрити віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed