Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом. Просила розірвати трудовий договір з відповідачем, внести запис в трудову книжку про це, стягнути компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3723 грн, моральну шкоду у сумі 5000 грн. Мотивувала таким. Вона працювала у відповідача. З 2013 по 2015 роки позивачка працювала без відпустки. З березня 2015 року по 4 квітня 2018 року перебувала на лікарняному в зв`язку з вагітністю та доглядом за дитиною до трьох років. Має право на грошову компенсацію за невикористану відпустку. У зв`язку з порушенням її трудових прав постійно переживала, знаходилась у стані стресу. Отримала моральну шкоду. Змінювала позовні вимоги. Просила стягнути грошові кошти у розмірі 27 967 грн за час невикористаних основної та додаткової відпустки , 79 421, 04 грн компенсації за несвоєчасний розрахунок, моральну шкоду у сумі 20 000 грн. Мотивувала тим , що 02.05.2018 року повідомлена про своє звільнення. Вона має дитину - інваліда 1 групи. Має статус одинокої матері. Має право на додаткову відпустку. За період з 30.09.2013 року по 02.05.2018 рік кількість днів невикористаної відпустки становить 156 днів. Кількість днів несвоєчасного розрахунку з 02.05.2018 по 05.02.2020 року 443 днів. Остаточні позовні вимоги позивач заявила до [PERSON] . В судове засідання сторони не з`явились, просили суд розглянути справу за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до такого. [PERSON] здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець. З 30.09.2013 року позивач працювала продавцем у фізичної особи підприємця [PERSON] . Заробітна плата становила 1200 гривень. Вказаний факт підтверджено копіями трудової книжки та трудового договору. В трудовій книжці зроблено запис про те , що позивачка прийнята на роботу продавцем./а.с.11/ З 25.03.2015 року позивачка перебувала на лікарняному. 23.04.2018 року фізична особа підприємець [PERSON] припинила свою діяльність. Вказане підтверджено витягом з єдиного реєстру юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. З вказаної дати суд вважає позивачку звільненою. Про звільнення позивача було повідомлено 02.05.2018 року. Запис в трудовій книжці про звільнення позивача відповідачем не зроблено. Пунктом 2.21-1 інструкції « Про порядок ведення трудових книжок…» встановлено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу» а при звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)", при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості:"трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою. Викладене приводить суд до висновку про те, що відповідач повинен бути зобов`язаний внести запис про звільнення позивача в її трудову книжку. В період праці у відповідача з 30.09.2013 року по 25.03.2015 року позивачка право на відпустку не використала. Статтею 2 Закону України « Про відпустки» встановлено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Статтею 6 Закону України « Про відпустки» встановлено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Статтею 19 Закону України « Про відпустки» встановлено, що жінці, яка працює і є одинокою матір`ю надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів Статтею 24 Закону України « Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Позивачка пропрацювала у відповідача 1 рік 6 місяців. Мала право на відпустку протягом 36 днів (24 +12 =36днів). Право на додаткову відпустку не мала, так як її дитина народилася [INFO] . Відповідачка не надала суду докази того, що вона працювала у відповідача з 09.04.2018 року. Розрахунок компенсації за невикористану відпустку слід робити з середнього заробітку позивачки. Заробітна плата позивачки з 30.09.2013 року по 25.03.2015 року становила від 1200 гривень до 1300 гривень так як була збільшена мінімальна заробітна плата. Середня заробітна плата за один місяць становила 1283,3 гривень (15400 : 12 = 1283,3). Заробітна плата за один робочий день становила 53,4 гривень (1283,3 : 24 = 53,4). Компенсація за невикористану відпустку становить 1922,4 гривень ( 36 х 53,4 =1922,4) Вказана сума підлягає стягненню на користь позивачки як компенсація за невикористану відпустку. З 25.03.2015 року по 08.04.2018 року позивачка перебувала на лікарняному в зв`язку з вагітністю та доглядом за дитиною до трьох років. За період знаходження на лікарняному вона не отримала право на щорічну оплачувану відпустку та додаткову відпустку так як оплачувана відпустка надається за час роботи. Викладене приводить суд до висновку про те, що позивач не має права на компенсацію за невикористану відпустку, так як не отримала права на оплачувану відпустку. Статтею 52 ЦК України передбачено, що фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Компенсація за невикористану відпустку позивачці відповідачкою не сплачено. Судом встановлено, що при звільнені з позивачкою не проведений повний розрахунок. В день звільнення позивачка не працювала. Доказів звернення позивачки до відповідачки з вимогою про розрахунок позивачкою не надано. Вимоги про стягнення компенсації за не використану відпустку позивачка заявила 15.02.2020 року, під час розгляду її позову в суді Відповідач після подання вказаної вимоги в суд розрахунок не здійснила. В межах позовних вимог час затримки розрахунку становить з 31.05.2019 року до 15.02.2020 року -221 день. Середній заробіток за несвоєчасний розрахунок становить 11 801,4 грн. (221х 53,4=11 801,4) Статтею 116 КЗПП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗПП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Викладене приводить суд до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 11 801,4 грн. Розрахунки позивачки про розмір компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку суд до уваги не приймає з підстав, які викладені вище. Позивачка просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну порушенням відповідачем її прав. З нею не був проведений своєчасний розрахунок при звільнені. Судом встановлено, що в день звільнення позивачка не працювала і доказів звернення до позивача з вимогами про розрахунок не зверталась. Вимоги були заявлені тільки в ході розгляду її позову в суді. Позивачка просить суд зобов`язати відповідача працевлаштувати її посилаючись на вимоги ст. 184 КЗпП України. Позивачка на час звільнення була одинокою матір`ю, вказане підтверджено копією витягу з державного реєстру цивільного стану в якому зазначено, що відомості про батька записані відповідно до вимог ст. 135 СК України. Позивачка була звільнена у зв`язку з припиненням діяльності роботодавця. Статтею 184 КЗпП України передбачено, що звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Вказане приводить суд до висновку про те, що вказаною нормою обов`язкове працевлаштування здійснюється при ліквідації підприємства, установи. Відповідач здійснювала свою діяльність як фізична особа підприємець. Вказана норма не передбачає обов`язок підприємця здійснювати працевлаштування працівників при припиненні підприємницької діяльності. При припиненні підприємницької діяльності відповідач приймала заходи до працевлаштування позивачки. Відповідач зверталась для працевлаштування до підприємця [PERSON] вказаний факт підтверджено копією повідомлення. /а.с.14/ Законодавством не передбачений обов`язок фізичних осіб працевлаштовувати осіб, з якими був укладений трудовий договір при здійснені підприємницької діяльності. Викладене приводить суд до висновку про те, що в даній частині позовних вимог слід відмовити. Позивачка несвоєчасно отримала розрахунок при звільненні, чим було порушено її права. Несвоєчасний розрахунок при звільнені призвів до моральних страждань, що потягло за собою необхідність у додаткових зусиллях для організації свого життя. Статтею 237-1КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приймаючи до уваги розмір несплаченої суми, факт стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок приходить до висновку про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має становити три тисячі гривень. З відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial