Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, у якому вказують, що [INFO] помер їх батько - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на жилий будинок [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом є позивачі, які у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори з заявою про прйиняття спадщини, але через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно не можуть оформти свої спадкові права, т.я. за житя їх батько збудував вказаний будинок і не зареєстрував його у відповідних органах. Факт належності спадкодавцю вказаного будинку підтверджується випискою з рішення виконавчого комітету Верхньохортицької селищної Ради депутатів трудящих В. Хортицького району Запорізької області від 19.11.1960 року №85. Згідно якого [PERSON] була виділена земельна ділянка площею 700 кв.м. для будівництва власного житлового будинку. На підставі вказаного рішення з [PERSON] 29.03.1961 року було укладено Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності. На підставі Договору від 29.03.1961 року було розроблено проект будівництва та видано дозвіл на проведення робіт. Відповідно до Акту прийому індивідуального домоволодіння в [ADDRESS] житловий будинок 03.09.1965 року прийнятий до експлуатації. Після проведення інвентаризації даного житлового будинку 17.09.1965 року в акті по домоволодінню власником будинку зазначено [PERSON] Діюче на той час законодавство, зокрема, п. 32 Постанови Ради Міністрів УРСР №514 від 30.04.1958 року «Про затвердження Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР» передбачало, що документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської ( районної) Радим депутатів трудящих з індивідуальним забудовником, зареєстрований в органі технічної інвентаризації. Саме нотаріально посвідчений Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності та затверджений акт про прийняття житлового будинку до експлуатації і являлися правовстановлюючими документами на спірний житловий будинок. Позивачі просять суд визнати за ними право власності на житловий будинок [ADDRESS], по ? частині кожній, у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року. Представник позивачів у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, заперечень на позов не надав, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався . Представники 3-ї осіб заперечень на позов не надали, просять розглядати справу без їх участі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази та матеріали справи, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Згідно ст.. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину або не прийти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї. Ст. 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на жилий будинок [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом є позивачі - [PERSON] і [PERSON], які у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори з заявою про прйиняття спадщини, але через відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно не можуть оформити свої спадкові права, т.я. за життя їх батько збудував вказаний будинок і не зареєстрував його у відповідних органах. Так, судом установлено, що згідно виписки з рішення виконавчого комітету Верхньохортицької селищної Ради депутатів трудящих В.Хортицького району Запорізької області від 19.11.1960р. № 85 [PERSON] була виділена земельна ділянка, що знаходиться по [ADDRESS] площею 700 кв.м для будівництва власного житлового будинку. Згідно Договору від 29.03.1961р. про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, який нотаріально посвідчено, укладеного між виконавчим комітетом трудящих Верхньо-Хортицького селищної ради в особі голови селищної ради з одного боку, та [PERSON], що іменувався під час будівництва «Забудовник». Вказаний Договір зареєстрований в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації 04.04.1961р., про що свідчить реєстраційний запис на ньому. На підставі цього був розроблений проект будівництва та видано дозвіл на проведення робіт. Відповідно до Акту прийому індивідуального домоволодіння в [ADDRESS] в м. Запоріжжі встановлено, що житловий будинок [PERSON] прийнятий без зауважень. Вказаний Акт затверджений рішенням виконавчого комітету Ради депутатів 03.09.1965р. 17 вересня 1965 року була проведена інвентаризація даного житлового будинку, в Акті по домоволодінню [ADDRESS] вказано, що будинок належить [PERSON]. Відповідно до розділу ІІІ «Будівництво жилих будинків індивідуальними забудовниками» Постанови Ради Міністрів УРСР N 514 від 30.04.1958р. «Про затвердження Положення про житлово-будівельні колективи та індивідуальних забудовників у містах і селищах міського типу Української РСР» громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків. Відповідно до п.32 вказаної Постанови документом, що підтверджує право особистої власності на одноквартирний будинок, є нотаріально посвідчений договір, укладений між виконкомом міської (районної) Ради депутатів трудящих з індивідуальним забудовником (п. 30), зареєстрований в органі технічної інвентаризації, а там де такого органу немає, - у виконкомі місцевої Ради депутатів трудящих. Відповідно до п. 14 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966р. - нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію являються право встановлювальними документами. Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час володіння спадкодавцем домоволодінням та земельною ділянкою, громадяни могли мати у власності житловий будинок, а саме ст. 100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Навпаки, ст. 128 ЦК Української РСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно до листа N 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» встановлено, що згідно зі статтею 3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Право спадкування тісно пов'язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що саме нотаріально посвідчений Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності та затверджений акт про прийняття житлового будинку до експлуатації і являлися правовстановлюючими документами на житловий будинок [ADDRESS], який за життя належав на праві власності [PERSON] і підлягає спадкуванню [PERSON] і [PERSON] у рівних частках - по ? частині, кожній.

Outcome: approved