Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої заборгованості за кредитним договором б/н від 25.07.2007 р. в сумі 49865,15 грн. мотивуючи тим, що згідно вказаного договору відповідач отримав кредит в розмірі 4400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні Договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У порушення вимог статей 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому наполягає на позовних вимогах. Відповідач [PERSON] надала суду письмові заперечення на позовну заяву, та просить застосувати строк позовної давності, який пропущений позивачем під час звернення до суду, тому вважає, що у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. Крім того, відповідач суду пояснила, що Відомості про платіж 08.02.2014 року не можна вважати достовірними, оскільки у розрахунку заборгованості не вбачається погашення відсотків за користування кредитом, які списуються банком у першу чергу згідно умов договору та Правил. До того ж позивачем не надано належних та допустимих доказів здійсненням платежу в цей день (08.02.14). Таким чином, позивачеві вже в наступному за груднем 2013 року місяці, коли [PERSON] не був внесений платіж на погашення заборгованості, стало відомо про порушення зобовязання позичальником. При цьому позовна заява датована 21.08.2017 р., тобто позов предявлено з пропуском строку позовної давності. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши відповідача та представника відповідача, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 25.07.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, що складається із Заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою», копії яких додано позивачем до матеріалів справи. Відповідно до банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року, виданої Національним банком України позивачу по справі вбачається, що Публічне акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» має право здійснювати банківські послуги, визначені частиною третьою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». При цьому суд погоджується з твердженнями представника відповідача, що кредитний договір між сторонами у справі було укладено 28.05.2011 року, тобто до видачі вказаної банківської ліцензії, копію якою додано позивачем до матеріалів справи. Згідно умов вищевказаного договору відповідач отримав кредит в розмірі 4400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22.80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З матеріалів справи суд вбачає, що у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 49865,15 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 31.05.2017 року, яка складається з наступного: - 2407,43 грн. заборгованість за кредитом; - 40882,07 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3963,02 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 2362,63 грн. штраф (процентна складова). Згідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому, відповідач, не визнаючи даний позов, заперечуючи проти його задоволення, звернулася до суду з клопотанням про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог. Як зясовано в судовому засіданні, відповідач не здійснювала платежі по даній платіжній картці з 25 грудня 2013 року взагалі, оскільки останній платіж як вона зазначає нею було здійснено 24.12.2013 року, а з розрахунку доданого позивачем до матеріалів справи вбачається, що відповідачем останній платіж на погашення суми заборгованості було здійснено 08.02.2014 року в сумі 123,23 грн. та 28.04.2015 р. 3,81 грн.. Як пояснила відповідач у своїх письмових запереченнях вона не здійснювала зазначені останні платежі, а строк дії картки 5 років, тобто у липні 2013 року картка припинила свою діяльність, при цьому позивачем не надано відповідних доказів щодо вказаних платежів, тобто достовірна інформація у матеріалах справи відсутня. Проте ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права лише 07.09.2017 року. Тобто, враховуючи вищевикладене, позивач звернувся за межами загального строку позовної давності. Також відповідачка заперечує факт отримання нею кредитних коштів в сумі 4400,00 грн., оскільки картковий рахунок із встановленим лімітом 3600 грн., а не 4400 грн., при цьому не надавши ніяких доказів щодо отримання відповідачкою саме такої суми. Відповідно до положень ст.ст. 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до розяснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі М 6-14цс14 (далі постанова), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою, кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (спи. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі сплавом останнього дня місяця дії картки (спи. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно ст. 252 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, не базуються на фактичних даних та об'єктивно нічим не підтверджені. Отже, позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якого заявляється стороною відповідача у даному спорі. У відповідності до розяснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього Таким чином обставини позовних вимог не знайшли своє обєктивне підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed