Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.08.2003 їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З 30.04.2004 вона перебувала у шлюбі з [PERSON] . За згодою позивачки, чоловік зареєструвався у належній їй квартирі та до 2018 року вони проживали разом. У квітні 2018 шлюб між ними було розірвано. З 2018 року [PERSON] покинув спірну квартиру, його теперішнє місце проживання позивачці не відомо. Також, зазначила, що починаючи з 2018 року по теперішній час відповідач не робив та не робить ніяких спроб повернутися у квартиру, проживати у ній не бажає. Станом на день подачі цього позову [PERSON] залишається зареєстрованим у спірній квартирі, внаслідок чого позивач вимушена нести зайві витрати на оплату комунальних послуг, у зв`язку з цим позивачка просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20.11.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки на подання заяв по суті справи. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, але причини неявки у судове засідання не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст. 223, ч. 4 ст. 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, викладеної в його клопотанні, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення представника позивача та свідків, перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, приходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27.08.2003, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, зареєстровано в реєстрі за № 1944 (а.с.6) та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації за № 1368692 від 01.09.2003 (а.с.7). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно: квартира [ADDRESS] на праві приватної власності (1/1 частки) належить [PERSON] (а.с.8). Відповідно до заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано (а.с.9). Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради №01-71/17447 від 19.11.2020 відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , з 21.11.2006 по теперішній час (а.с. 14), проте фактично там не мешкає, що підтверджується, зокрема, поясненнями, допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що відповідач з 2018 року не проживає за місцем реєстрації, добровільно залишив квартиру, особистих речей відповідача у даній квартирі немає. У відповідності із ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України. Згідно з ч. 2 цієї ж статті власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Однак, частина 2 цієї статті передбачає втрату права на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2018 року, що перешкоджає позивачці у здійсненні прав у користуванні зазначеним нерухомим майном, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У зв`язку з тим, що позивачем не заявлено вимог про стягнення судового збору, на підставі ст. 13 ЦПК України, суд залишає витрати по сплаті судового збору за позивачем.

Outcome: approved