Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

У квітні 2015 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовом звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона на підставі ордеру є наймачем жилого приміщення, розташованого за адресою : [ADDRESS]. На теперішній час у цьому будинку зареєстрований як член сім'ї її син відповідач [PERSON], який з 2013 року не проживає за зазначеною адресою, не сплачує комунальні платежі, проживає за іншою адресою, внаслідок чого порушуються права позивача на можливість оформлення субсидії. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач підтримала позовні вимоги, прохала їх задовольнити, подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] повідомлявся про час та місце судового розгляду, в судове засідання повторно не з'явився, суд зі згоди позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру на жилу площу [NUMBER] від 30.10.2008 року, виданого на підставі РМ № 784 від 22.10.2008 року (а. с. 4). В зазначеному вище жилому приміщенні за адресою : [ADDRESS] був зареєстрований член сім'ї (син) відповідач [PERSON], що підтверджено довідкою про склад родини ( а. с. 5). З наданого суду акту від 23.04.2015р., складеного комісією КП «ЖЕК № 6», [PERSON] зареєстрований, але не проживає в квартирі [ADDRESS] з серпня 2013 року по час складання акту ( а. с. 6). Інших доказів сторонами суду не надано та суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог, на правових підставах, визначених позивачем, та на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд з'ясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивач вказала порушення її прав наймача житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідача, який понад один рік (з серпня 2013 року) не проживає в спірному приміщенні, не несе витрат по його утриманню, не сплачує комунальні послуги тощо, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини наймача житлового приміщення. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення перебуває в користуванні позивача. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України", у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання. Ч. 1 ст. 71 ЖК України передбачає, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Ст. 72 ЖК України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ч. 2 ЖК України, в разі вибуття наймача або члена його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо ж з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку ( квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному жилому приміщенні з серпня 2013 року, позивач до суду з даним позовом звернулася у червні 2015 року, тобто на час звернення позивача до суду та на час вирішення справи пройшло більше двох років, тобто позовні вимоги заявлені обґрунтовано і відповідач може бути позбавлений права на користування цим житлом, а позовні вимоги задоволенню підлягають. Оскільки позовні вимоги задоволенню підлягають, то судові витрати позивача по сплаті судового збору під час звернення до суду покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved