Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди ларька «[INFO]», укладений 03.07.214 між нею та відповідачем [PERSON] Позов мотивований тим, що під час перебування сторін у шлюбі вони придбали металевий ларьок «[INFO]», який розмістили по [ADDRESS]. 07.10.2010 було укладено договір оренди землі під розміщеним ларьком. Після добровільного розподілу майна подружжя, ларьок залишився у власності відповідача за його вимогою. Як вказує позивачка у їх спільній власності (у тому числі з двома їх синами) перебувала квартира. Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу, було вирішено продати квартиру з розподілом виручених коштів по ? частині. Коли знайшовся покупець на квартиру, то відповідач висунув вимогу за якою позивачка зобов»язана була укласти з ним договір оренди ларька, у протилежному випадку - відповідач не буде підписувати договір купівлі-продажу їх спільної квартири. Тобто, підписання договору оренди ларька відбулося поза волею позивачки за ультимативними вимогами відповідача, тому не може визнаватися дійсним. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені у позові обставини, просить такий задовольнити. Відповідач повторно у суд не з"явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності та не повідомлені причини неявки, а тому відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦПК України суд ухвалив проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів проти чого не заперечує позивач. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що у його присутності відповідач висував умову позивачу, що якщо остання не укладе з ним договору оренди ларька, він не буде вчиняти жодних дій з приводу продажу спільної квартири сторін. Це було висловлено відповідачем в ультимативній формі. Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області у 2012 році було розірвано (а.с 20). З пояснень позивачки та письмових документів по справі вбачається, що сторони дійшли добровільної згоди з приводу поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі між собою, на підтвердження чого уклали відповідний договір від 26.06.2014 (а.с. 8). Відповідно до даного договору металевий торговий кіоск (ларьок «[INFO]»), що розміщений по [ADDRESS] залишено у власності відповідача (а.с. 8, 25). 03 липня 2014 року між сторонами було укладено договір оренди ларька «[INFO]», за яким орендодавець [PERSON] надала орендарю [PERSON] вказане приміщення (металевий ларьок на фундаменті що знаходиться по [ADDRESS]) - а.с.22-23. Згідно акту прийому-передачі ларька «[INFO]» (а.с. 24) позивачка передала, а відповідач прийняв вказане приміщення. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити даному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Згідно ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. У судовому засіданні позивач у категоричні та однозначній формі заявляє, що оспорюваний договір вона підписала під психологічним тиском відповідача, який виказував свою відмову від продажу їх спільної квартири у разі не укладення нею договору оренди. Виходячи з того, що проживати разом з відповідачем вона з дітьми не могла (тривалий час були вимушені наймати інше житло, але сплачували вартість комунальних послуг щодо їх спільної квартири), а кошти були потрібні для придбання окремого житла, позивач вимушена підписала договір оренди зазначеного ларька на тих умовах, які вимагав від неї відповідач. За таких обставин суд вважає, що оспорюваний договір оренди не відповідав вільному волевиявленню позивачки, тобто при його укладенні не були додержані вимоги, необхідні для чинності правочину, а тому такий договір не може визнаватися дійсним. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право особи володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, передбачене частиною першою статті 41 Конституції України. Також, відповідно до ст 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Враховуючи положення вищевказаних правових норм укладений договір оренди ларька «[INFO]», не може бути дійсним, оскільки відповідач після розподілу спільного майна подружжя став єдиним його власником, тому в подальшому не може бути його орендарем, а позивач не може бути його орендодавцем (оскільки вже не є його власником). Тобто власник не може бути орендарем належного йому майна на праві приватної власності. За наведених вище обставин, суд вважає про необхідність визнання недійсним договору оренди ларька «[INFO]» від 03 липня 2014 року укладеного між орендодавцем [PERSON] та орендарем [PERSON], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Задовольняючи таким чином позовні вимоги, згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved