Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона з 01.09.1999 року перебувала в трудових відносинах з Рубіжанським казенним хімічним заводом «Зоря». 26.02.2013 року її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України. При звільненні їй були нараховані заробітна плата та інші суми, що належать до виплати при звільненні, в сумі 12129,10 грн. Однак вказану суму вона ні в день звільнення, ні наступного дня не отримала. Заборгованість з заробітної плати їй була виплачена лише 26.12.2013 року. Вважає, що відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку , який згідно з її розрахунком складає 58494,15 грн. Із розрахунку -строк затримки розрахунку з 29.04.2013 року по 26.12.2013 року складає 303 дня. Середньоденна заробітна плата складає 193,05 грн. Крім того вважає, що їй заподіяна моральна шкода, тому що доводилось докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило моральні страждання. Моральну шкоду оцінює у 6000 грн..Отже просить стягнути з відповідача на свою користь 64494,15 грн.. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги ,надав аналогічні пояснення по суті позову. Представник відповідача Рубіжанського казенного хімічного заводу "Зоря" в судовому засіданні позовні вимоги не визнав ,пояснив,що відсутня вина відповідача у несвоєчасній виплаті позивачу зарплати та розрахункових сум при звільненні внаслідок скрутного матеріального становища.Крім того на рахунки підприємства накладений арешт . Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 01.09.1999 року працювала на Рубіжанському казенному хімічному заводі "Зоря". 26.02.2013 року її було звільнено за п.1 ст.40 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки (а.с.5,6). За час роботи відповідач не регулярно виплачував заробітну плату позивачеві в результаті чого утворилася заборгованість в сумі 12129,10 грн. (а.с.7) Заборгованість по заробітній платі у повному обсязі була виплачена позивачу 26.12..2013р. , що підтверджено довідкою відповідача (а.с7 ). Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноваженого ним органу провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Доводи відповідача з приводу того, що немає вини підприємства у невиплаті позивачу належних сум, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність коштів у роботодавця та скрутне матеріальне становище не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 року по справі №6-64цс-13, яка відповідно до ст..360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Суд також зазначає, що арешт рахунків відповідача також не виключає його вини у несвоєчасній виплаті заробітної плати. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами законодавства про оплату праці №13 від 24.12.1999 року судам дані такі роз"яснення, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст..117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими, оскільки невиплата позивачу заробітної плати сталась з вини відповідача. Судом перевірений розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, зроблений позивачем, у звязку з чим зазначає наступне. Суд не згоден з кількістю робочих днів,зазначених в розрахунку позивача оскільки період з 29.04.2013 року по 26.12.2013 року складає 210 робочих днів. Отже розмір середнього заробітку за весь час затримки складає 40540,50 грн. з розрахунку: 193,05грн. (середньоденна заробітна плата, розрахована за два останні місяці роботи грудень 2012р. та січень 2013р.) х 210 (кількість робочих днів з дати звільнення по день фактичного розрахунку, тобто з 29.04.2013 року по 26.12.2013р. включно) = 40540, 50 грн. Щодо вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди в сумі 6000грн., суд приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування йому моральної шкоди, тому що відповідачем було порушено його конституційні права на заробітну плату, передбачені ст..43 Конституції України. Моральну шкоду суд оцінює у 500 грн. Дана сума, на думку суду, пропорційна та адекватна тим стражданням, які зазнала позивач в результаті несвоєчасної виплати йому заробітної плати. На підставі викладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40540,50 грн . та моральну шкоду в сумі 500грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial