Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» 27 травня 2014 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що 17 жовтня 2005 року між КБ „ПриватБанк" та відповідачем було укладено договір про надання кредиту в розмірі 2000 грн. вказував, що відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, має заборгованість. Поросив суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 25753,24 грн. В судовому засіданні 16 липня 2014 року представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечувала. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, матеріали справи Київського районного суду м. Полтави № 2н-451/08, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 жовтня 2005 року між сторонами по справі укладено кредитний договір без номера. За умовами зазначеного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 2000 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% річних. Відповідач зобов'язався забезпечити повернення кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом. Пунктом 8.6 договору передбачено сплату штрафу за порушення строків сплати будь-якого з грошових зобов'язань у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. В подальшому позивачем позичальнику [PERSON] змінювався кредитний ліміт по платіжній картці в сторону збільшення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачем зобов'язання перед відповідачем по кредитному договору виконано, але відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав. Станом на 31 березня 2014 року заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем складає 32003,64 грн., з яких заборгованість по одержаному кредиту 6180 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 25823,54 грн., а також штрафні санкції: штраф в розмірі 500 грн. (фіксована складова), штраф в розмірі 1202,54 грн. (процентна складова). Вказаний позивачем розрахунок здійснений в чіткій відповідності до умов договору. Також судом встановлено, що 09 липня 2008 року за заявою ПАТ КБ «Приватбанк» Київським районним судом м. Полтави видано судовий наказ, згідно з яким з відповідача [PERSON] стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором в сумі 7952,94 грн., яка складалася з заборгованості за кредитом в сумі 6180,10 грн. та 1722,84 грн. розміру відсотків. За таких обставин, враховуючи розмір стягнутої з відповідача заборгованості за судовим наказом, суд приходить до висновку про наявність в відповідача [PERSON] станом на 31 березня 2014 року заборгованості перед позивачем в розмірі 24050,70 грн. (25823,54грн.-1772,84 грн.) заборгованості по процентам за користування кредитом та 500 грн. і 1202,54 грн. (процентна складова) штрафів. При цьому суд виходить з того, що розмір заборгованості за кредитом в сумі 6180,10 грн. вже стягнутий з [PERSON] згідно з судовим наказом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст.626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст.509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст.510 ЦК України). Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - ст.611 ЦК України. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Звертаючись до суду з клопотанням про застосування давності в даному спорі, відповідач та його представник посилаються на ту обставину, що за договором строк повернення коштів відповідає терміну дії картки. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою (аркуш 6 справи № 2н-451/08) граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Судом встановлено, що останній платіж відповідачем здійснено в липні 2007 року, а дія картки закінчилася в жовтні 2008 році, з цього часу розпочався перебіг давності. Питання застосування строку позовної давності відповідно до статті 256 ЦК України, частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України, частини четвертої статті 267 ЦК України. З вимогами до суду позивач звернувся 27 травня 2014 року, тобто, з пропуском термінів позовної давності. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 ст.367 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому суд, враховуючи наявність відповідного клопотання відповідача, приходить до висновку, що хоча [PERSON] має заборгованість за кредитним договором від 17 жовтня 2005 року, яка складається з боргу по сплаті відсотків та нарахованої суми штрафів в загальній сумі 25753,24 грн. (24050,70 грн. + 500 грн. + 1202,54 грн.), але вимоги пред'явлені з пропуском термінів позовної давності. Тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності при зверненні до суду. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed