Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги зменшив, зменшені підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 4.05.2011 року між [PERSON] та ФО-П [PERSON] було укладено договір доручення, за яким позивач передала для реалізації відповідачу ювелірні вироби на загальну суму 146 640 грн. Факт передачі майна підтверджується відповідними накладними. У червні 2012 року [PERSON] заявила вимогу [PERSON] про дострокове повернення вказаної непроданої коштовної продукції, в результаті чого відповідачем було повернуто 14.06.2012 року ювелірні вироби на суму 75 433 грн., а 4.10.2012 року - на суму 4750 грн., решта повернуті не були, пояснивши, що в магазині, де продукція реалізовувалась, сталась крадіжка. За таких обставин просить стягнути з відповідача на користь позивача 66 457 грн. вартості залишку неповернутого товару. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що він не заперечує щодо підписання договору доручення між сторонами, однак відповідач не отримувала від позивача ніякого товару для реалізації, а надані накладні не містять підпису [PERSON] або уповноваженої особи від її імені. При цьому ніякого товару вона позивачу не повертала і в накладних з цього приводу не розписувалась. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як передбачає ч.1, ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як встановлено у судовому засіданні, 4.05.2011 року між [PERSON] та ФО-П [PERSON] було укладено договір доручення, за п.1.1 якого позивач доручає відповідачу продавати її товар, найменування, ціна, кількість товару, що продаються, визначаються в товаро-транспортних накладних. За змістом п.2.1.2 договору доручення відповідач проводить оплату за продані вироби, має право на винагороду за виконання доручення, яка становить різницю між призначеною ціною позивачем та фактично отриманою за товар. Даний договір містить підписи та печатки ФО-П [PERSON] та ФО-П [PERSON] (а.с.5-6). 15.05.2012 року ФО-П [PERSON] припинила діяльність фізичної особи-підприємця, що підтверджується витягом з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.21). Згідно ст.525 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач та її представник, обґрунтовуючи позовні вимоги, надали накладні без номера від 1.10.2011 року, де зазначено, що відправник СПД [PERSON] відпустила, отримувач СПД [PERSON] отримала за договором доручення товар із 43 найменувань (а.с.7-8). Дані накладні в графі „відпустив" містять підпис, як не заперечували сторони, позивача та печатку СПД [PERSON], а в графі „отримав" міститься тільки підпис без прізвища та печатки, при цьому представник відповідача заперечував, що це підпис відповідача і наполягав, що вона ніякого товару від позивача не отримувала. В підтвердження часткового повернення товару позивачу відповідачем до справи стороною позивача було надано накладні без номера від 14.06.2012 року та від 4.10.2012 року (а.с.9-10). В графі „відпустив" міститься підпис, але також без прізвища та печатки. За правилами ч.4, ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Як роз'яснює п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Підпункт 4, п.2 цієї ж Постанови наголошує, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи докази в їх сукупності, надані сторонами по справі, суд приходить до висновку, що поскільки договір доручення передбачає передачу товару між сторонами через товаро-транспортні накладні, а позивач надала судові документи під назвою „накладні", які не містять доказів, що саме відповідач підписувала їх та посвідчувала своєю печаткою, тобто прийняття товару у позивача відповідачем на суму 146 640 грн., а також його часткове повернення не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно ст.88 ЦПК України поскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, тому не підлягає і задоволенню вимога про стягнення судових витрат.

Outcome: dismissed