Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, в якому посилався на порушення законодавства при виділенні земельних ділянок із державної власності, знаходження спірних земельних ділянок в межах водоохоронної прибережної смуги Канівського водосховища. Зазначав, що під час перевірки дотримання вимог земельного та водного законодавства при передачі у власність земельних ділянок було встановлено, що розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації № 1430 від 05.09.2008 року надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 20-ти громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, розпорядженням № 233 від 17.02.2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 15-ти громадянам, 09.06.2009 року державні акти на право власності на вказані земельні ділянки пройшли державну реєстрацію, далі на підставі договорів купівлі-продажу від 17.06.2009 року за №№ 2557, 2582, 2587, 2592, 2598, 2603, 2653, 2658, 2663, 2673, 2678, 2683, 2688, 2693, 2698 було відчужено земельні ділянки на користь [PERSON], яким у подальшому на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 10.08.2009 року № 998 змінено цільове призначення земельної ділянки загальною площею 15 га з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради. На підставі вищевказаних договорів купівлі-продажу та розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 10.08.09 року № 998, [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №691955, площею 15 га, кадастровий номер 3223151000:05:007:0113. За змістом позову прокурор просить визнати незаконними та скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 05.09.2008 року № 1430, розпорядження від 17.02.2009 року № 233, розпорядження від 06.07.2009 року № 820 та розпорядження від 10.08.2009 року № 998, визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки відповідачів та скасувати їх державну реєстрацію, витребувати земельну ділянку 15 га з незаконного володіння [PERSON] на користь Київської обласної державної адміністрації та визнати за державою в особі Київської обласної державної адміністрації право власності на земельну ділянку площею 15 га, кадастровий номер 3223151000:05:007:0113. В судовому засіданні прокурор Козленко А.С. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на перебування спірних земельних ділянок в межах земель водного фонду, прибережної захисної смуги, часткове їх накладання на водне плесо, порушення законодавства при оформленні правоустановчих документах на земельні ділянки та зміні їх цільового призначення, договори купівлі-продажу земельних ділянок вважала нікчемними, належним позивачем вважала Київську ОДА на підставі ст.84 ЗК України. Представник позивача Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоч належно був повідомлений про час і місце слухання справи, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та виключення Київської ОДА зі складу позивачів. Представник відповідача Обухівської райдержадміністрації Сторожик І.Г. позовні вимоги визнала повністю, посилаючись на віднесення спірних ділянок до земель водного фонду, про що було невідомо Обухівській РДА на час прийняття оскаржуваних розпоряджень. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, посилаючись на те, що чинними судовими рішеннями було встановлено відсутність порушень законодавства при виділенні спірних земельних ділянок, визначений прокурором позивач є неналежним, вимоги позову не грунтуються на доказах, відбулася зміна підкатегорії земель, а не їх цільове призначення. Інші відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, про час, місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про поважність неявки суд не повідомили, заяв, клопотань чи заперечень не подавали. Вислухавши прокурора, представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що розпорядженням голови Обухівської районної державної адміністрації № 1430 від 05.09.2008 року надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 20-ти громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 233 від 17.02.2009 року затверджено розроблений ТОВ «Дельта 2003» проект землеустрою щодо відведення у власність 15-ти громадянам, а саме: [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]І земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області площею по 1 га кожна, загальною площею 15 га. 09.06.2009 року відповідачі [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]І отримали державні акти на право власності на земельні ділянки по 1 га кожний, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області. 17.06.2009 року відповідачі [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали вищевказані земельні ділянки [PERSON], що підтверджується договорами купівлі-продажу земельних ділянок від 17.06.09 року за №№ 2557, 2582, 2587, 2592, 2598, 2603, 2653, 2658, 2663, 2673, 2678, 2683, 2688, 2693, 2698, згідно яких власником вищевказаних земельних ділянок став [PERSON], який в подальшому отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 15 га, серії ЯЗ №691955, кадастровий номер 3223151000:05:007:0113. Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 06.07.2009 року № 820 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок [PERSON] з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради. Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації від 10.08.2009 року № 998 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо зміни цільового використання земельних ділянок [PERSON] з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В матеріалах справи містяться достатні дані про здійснення всієї передбаченої законом процедури видачі відповідачам оспорюваних державних актів та набуття відповідачами права на землю, зокрема на підставі рішення органу державної влади було виготовлено технічну документацію, видано правовстановлюючі документи на землю, відчудження нерухомого майна здійснювалось на підставі нотаріально посвідчених договорів із послідуючою видачею державних актів, протягом п'яти років з часу виникнення спірних правовідносин уповноваженими державними органами двічі здійснено державну реєстрацію переходів права власності відповідачів на спірні земельні ділянки, що ніким не оспорювалось, в тому числі в межах цього позову прокурором. Вирішуючи спір суд не приймає до уваги факт скасування двох оспорюваних розпоряджень Обухівською РДА самим цим органом, що визнається сторонами, оскільки відповідно до висновків Конституційного Суду України та чинного законодавства цей орган не уповноважений самостійно скасовувати подібні розпорядження, які є актами одноразового використання, були виконані як підстава для видачі державних актів. Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідач [PERSON] набув право власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових угод, зміст яких відповідає вимогам ст.ст.82,132 ЗК України та ст.203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав. Прокурор обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із державної власності з огляду на перебування ділянок в межах прибережної захисної смуги Канівського водосховища. Відповідач [PERSON] не був учасником правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбав нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинен нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обгрунтування позову, підстави для позбавлення цього відповідача права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, що вказує на необгрунтованість позовних вимог про витребування земельної ділянки на користь держави та визнання права власності на цю ж ділянку державою в особі Київської ОДА. Також суд приймає до уваги, що договори купівлі-продажу земельних ділянок були зареєстровані без будь-яких зауважень. Згідно ч.ч.1,2 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. В матеріалах справи відсутнє рішення уповноваженого органу про віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду. Згідно ч.1 ст.23 Закону України "Про планування і забудову територій" будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією. Згідно ч.2 ст.60 ЗК України та ч.2 ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Суд вважає недоведеними посилання позову на віднесення спірних земельних ділянок повністю або частково до земель водного фонду, оскільки вони не підтверджені належними і допустимими доказами. Так, із поданих прокурором доказів не вбачається достовірних відомостей про те, що саме спірні земельні ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, оскільки вони належно не відображені на відповідних схемах, планах, відсутні інші достатні для ідентифікації дані про співвіднесення спірних земельних ділянок із землями водного фонду. Крім того, не повідомлено даних про відстань від берегової лінії, не визначено площі або інших технічних характеристик для надання можливості суду зробити достатньо обґрунтовані висновки про перебування спірної ділянки в межах прибережної захисної смуги. Відповідно до ст. 58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зокрема зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. Відповідно до ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Відповідно до ст. 88 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, яким визначено, що цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88 - 91 Водного кодексу України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Враховуючи принцип допустимості засобів доказування, допустимим засобом доказування наявності водоохоронної зони та/або прибережної захисної смуги, в якості складової водоохоронної зони, має бути проект встановлення водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), або кадастровий план земельної ділянки, на якій відображено таку зону (смугу), або містобудівна документація, яка передбачає зазначене вище. Висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях наявності такої водоохоронної зони, прибережної захисної смуги та земель водного фонду, а підлягають дослідженню та встановленню. Суд не може покласти в основу рішення ксерокопію висновку земельно-технічної експертизи від 17.11.2011 року, оскільки цей доказ не може слугувати належним для вирішення цивільної справи, не має правового статусу висновку експерта в розумінні ст. 147 ЦПК України, експертиза проводилась в межах іншої кримінальної, а не цієї цивільної справи, експертиза призначалась постановою слідчого прокуратури, а не ухвалою суду,особа, що проводила експертизу, не є судовим експертом. При цьому обвинувальний вирок суду, в якому б було прийнято до уваги і встановлено визначені експертизою обставини, суду не подано, сторонами відповідна обставина не визнана. Заперечення відповідача підтверджуються висновком спеціаліста, складеним інженером-геодезистом Полюшко Ю.В., згідно якого земельна ділянка площею 15 га, державний акт серія серії ЯЗ №691955, кадастровий номер 3223151000:05:007:0113, цільове призначення - для ведення індивідуального садівництва, яка належить [PERSON], розташована на землях сільськогосподарського використання, що належали сільськогосподарським артілям «імені Леніна» с. Долина, «День врожаю» с. Жуковці, «імені Леніна» с.Старі Безрадичі Обухівського району Київської області. Докази щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, а саме відповідне рішення уповноваженого органу, в матеріалах справи відсутнє. Аналізуючи подані суду докази у їх сукупності суд вважає, що доводи позову про те, що розпорядження та державні акти на право власності на землю на ім'я відповідачів не відповідають вимогам земельного законодавства, не знайшли свого підтвердження та спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи. При цьому заперечення відповідачів проти позову належно підтверджені наявними у справі письмовими доказами. Крім того, доводи позову про те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду і тому не підлягають передачі у приватну власність вже були предметом судового розгляду, в якому приймали участь сторони по справі. Так, відповідно до рішення Апеляційного суду Київської області від 27.06.2012 року у справі № 2/1018/417/12 за позовом прокурора Обухівського району в інтересах держави в особі Обухівської РДА до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в задоволені позовних вимог прокурора про визнання недійсними державних актів на право власності на землю відповідачів відмовлено повністю. Зазначеним судовим рішенням було встановлено факт, що земельні ділянки відповідачів у справі, стосовно яких заявлено цей позов, не відносяться до земель водного фонду і були набуті у власність відповідно до вимог діючого законодавства. Доводи позивача про неналежне погодження проекту відведення спірної земельної ділянки в частині не безумовних погоджувальних висновків природоохоронного органу та органу водних ресурсів також не були підтверджені законом та матеріалами справи. Під час розгляду справи № 2/1018/417/12 судом було надано належної оцінки доказам, на які посилається прокурор, обґрунтовуючи свої позовні вимоги. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.09.2012 року, рішення Апеляційного суду Київської області від 27.06.2012 року у справі № 2/1018/417/12 було залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає встановленими обставини стосовно того, що спірні земельні ділянки не відносяться до категорії земель водного фонду. Виходячи із зазначеного, позовні вимоги стосовно визнання незаконними розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації № 1430 від 05.09.2008 року та розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 233 від 17.02.2009 року, якими надано дозвіл на розробку та затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність 15-ти громадянам земельних ділянок є безпідставними та не підлягають задоволенню. Оцінюючи доводи позову суд також зважає на те, що заявляючи позовні вимоги щодо недійсності розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 06.07.09 року № 820, яким надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо зміни цільового використання та розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 10.08.09 року № 998, яким змінено цільове використання земельної ділянки загальною площею 15 га, яка належить [PERSON], з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва, прокурор зазначає, що відповідно до положень ч.2 ст.20 Земельного кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб» від 11.04.2002 року № 502, зміна цільового призначення земельних ділянок повинна відбуватися на підставі проекту відведення земельних ділянок, а не на підставі технічної документації. Однак, твердження, що покупцем спірних земель [PERSON] було незаконно змінено цільове призначення земельних ділянок на підставі технічної документації, а не проекту відведення земельних ділянок, не підтверджується нормами законодавства та належними доказами по справі. Стаття 19 Земельного кодексу України закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Землями сільськогосподарського призначення, згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Як вбачається з матеріалів справи, було змінено цільове використання спірних земельних ділянок у межах тієї ж самої категорії земель, тобто земель сільськогосподарського призначення. Діюче законодавство України не містить імперативної норми щодо виду документації, якою має змінюватись саме використання землі в межах однієї категорії земель, як і не містить заборони на обрання певного виду документації, перелік яких визначено законом, а саме Законом України «Про землеустрій». Статтею 25 Закону України «Про землеустрій» визначено види документації із землеустрою, до яких відноситься і технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Стаття 31 цього Закону регулює порядок внесення змін до документації із землеустрою, де зазначено, що зміни до документації із землеустрою вносяться за рішенням органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування або власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, які затвердили проекти землеустрою. Вирішуючи питання про належність осіб, в інтересах яких пред'явлено позов суд приймає до уваги наступне. Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Таким чином, по цій справі прокурор має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких пред'явлено позов, однак при розгляді справи він повинен відповідно до вимог ст.60 ЦПК України довести зазначені у позові обставини порушення інтересів держави та те, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України в редакції, що діяла на момент прийняття спірних розпорядженнь, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Стаття 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 388 ЦК України передбачає, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до зазначених вище положень Земельного кодексу України, належним розпорядником спірних земельних ділянок є саме Обухівська районна державна адміністрація Київської області, яка і передала спірні земельні ділянки в приватну власність, а не Київська обласна державна адміністрація, в інтересах якої подано позов. Фактично віндикаційний позов позов пред'явлено в інтересах не уповноваженої особи. При вирішенні спору в межах заявлених позовних вимог, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд враховує позицію органу державної влади, в інтересах якого прокурором було пред'явлено позов, але який фактично вказував на неналежність позивача, просив виключити його із числа позивачів, тобто позов не підтримав. Зібраними у справі доказами, зокрема і чинними судовими рішеннями, встановлено, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, тому визначені позовом повноваження Київської ОДА не можуть прийматись до уваги у фактичних встановлених судом правовідносинах щодо земель іншого цільового призначення. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. За таких обставин, суд вважає правову позицію прокурора щодо обґрунтування належності органу, в інтересах якого він звернувся із цим позовом, неспроможною і непереконливою. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що визначений прокурором позивач є неналежним, оскільки права чи законні інтереси Київської облдержадміністрації як уповноваженого органу держави в спірних правовідносинах не порушені. Оскільки всі позовні вимоги базуються на необгрунтованому твердженні прокурора про віднесення спірних земель до водного фонду, є способом захисту недоведених порушень інтересів держави, кожна послідуюча вимога є похідною від попередньої, їх задоволення суд вважає неможливим в повному обсязі. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Враховуючи викладене, суд зобов'язаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Сукупність зібраних по справі доказів вказує на недоведеність посилань позову про неправомірність набуття відповідачами права на землю та відсутність достатніх підстав для позбавлення їх права власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Спірні земельні ділянки виділені органом державної влади у власність відповідачам, тобто станом на час подання позову не перебувають в сфері виконання функцій позивачів щодо охорони земель державної власності. Тому посилання позову на положення ст.14 Конституції України та ст.188 ЗК України суд вважає необґрунтованими, а правове обґрунтування позову неспроможним. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Оцінюючи доводи сторін по їх суті суд вважає, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення не можуть бути безумовною підставою для визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок та повернення спірного майна державі в порушення права власності набувачів, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки осіб, яким земельні ділянки були передані у власність. Обґрунтовуючи позов, прокурор та інші учасники судового розгляду про наявність таких обставин не зазначали, представник відповідача подібні обставини заперечив. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а тому відповідачі розпорядилися належними їм земельними ділянками шляхом їх відчуження згідно з нормами цивільного законодавства, внаслідок чого дійсним власником спірних земельних ділянок на цей час є [PERSON] Суд вважає, що обраний прокурором спосіб захисту інтересів держави шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за державою в особі Київської облдержадміністрації не грунтується на законі, оскільки ст.392 ЦК України чи іншою нормою права не передбачено можливості визнання в судовому порядку права власності на нерухоме майно за державою в особі конкретизованого органу державної влади, чим фактично визначається (змінюється) розпорядник земель державної власності. Крім того, не доведено наявність підстав, передбачених ст. 392 ЦК України, які тягнуть за собою правові наслідки у виді виникнення права на подібний позов. Крім того, підстави для видачі правоустановчого документа на земельну ділянку на ім'я [PERSON] - договори купівлі-продажу земельних ділянок, ніким не оспорені, в тому числі і прокурором в межах цього позову, тобто є чинними. Доводи прокурора про їх нікчемність суд не може покласти в основу судового рішення, оскільки вони не узгоджуються із положеннями ч.2 ст.215 ЦК України, договори укладені уповноваженими особами, нотаріально посвідчені, державою зареєстровані. Також суд приймає до уваги, що розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації № 1430 від 05.09.2008 року, яке стало підставою для видачі оспорюваних державних актів, ніким не оспорено, в тому числі і прокурором в межах цього позову, а розпорядження голови Обухівської районної державної адміністрації № 1430 від 05.09.2007 року, яке є предметом спору, оскільки в установленому законом порядку, позов не уточнювався, не регулює спірні правовідносини, зміст цього розпорядження суду не повідомлено, тому підстави для визнання його недійсним в межах цієї справи відсутні. Підсумовуючи викладене вище, суд не вбачає достатніх правових підстав для позбавлення відповідачів права власності за наявних у справі доказів. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду, порушення прав позивача або держави у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed