Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач, звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власницею житлового будинку в [ADDRESS]. В даному будинку вона проживає разом з своїм чоловіком [PERSON]. В належному їй на праві приватно власності будинку також зареєстровані її доньки - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також онук [PERSON], [INFO] Однак, вони тривалий час (більше двох років) не проживають за зареєстрованою адресою проживання. Фактичним місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS], [PERSON] - [ADDRESS]. За місцем проживання доньки [PERSON] фактично проживає і онук позивачки - [PERSON], [INFO] А тому на підставі вищенаведеного просить суд [PERSON]. [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві. Просив суд позов задовольнити. В частині позовних вимог про стягнення судових витрат з відповідачів - відмовився. Представник третьої особи в судовому засіданні вирішення позову залишив на розсуд суду, просив суд максимально врахувати інтереси дитини. Відповідачі по справі в судове засідання не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, зокрема, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суду не повідомили, а тому суд вважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Як встановлено по справі, житловий будинок, за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 08.12.2004 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна від 12.12.2017 року. Згідно довідки виданої ЖРЕР № 2 «Підзамок» від 26.09.2017 року № 2036, в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], 1968 р.н., а також [PERSON], 1999 р.н., [PERSON], 1989 р.н., та [PERSON], 2014 р.н., які не проживають по вищевказаній адресі. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положенням частини першої статті 321 та статті 391 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 2. ст. 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування цим приміщенням у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом досліджено акти перевірки дотримання паспортного режиму від 22.05.2017 року, 26.09.2017 року, 08.11.2017 року, 11.01.2018 року, складені комісією ТОВ «Підзамок», в присутності сусідів позивачки, згідно яких підтверджено, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які зареєстровані в [ADDRESS] фактично за вказаною адресою не проживають з 2016 року. Вирішуючи питання щодо визнання малолітнього [PERSON], 2014 р.н., таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] суд виходить з наступного. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON], 2014 р.н., у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітнього зареєстрованим в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. А тому, суд враховуючи, що житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, в такому зареєстровані, але не проживають з 2016 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що обмежує законні права позивача щодо користування та розпорядження належним їй будинком, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved