Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивачка звернулась до Макарівського районного суду Київської області з вказаним позовом посилаючись на те, що їй на праві власності належить житловий будинок в [ADDRESS] та дві земельні ділянки, загальною площею 0,895 га, які мають цільове призначення для ведення ОСГ та ОЖБ. Вона є людиною похилого віку, одинокою і в кінці 2012 року коли вона стала задумуватись над тим хто за нею буде доглядати у зв'язку зі старістю , вона порадилась з депутатом сільської ради [PERSON], яка оглянувши документи на майно повідомила, що їй нічого вже не належить бо є дублікат договорів відповідно до яких вона все своє майно продала [PERSON] Проте, стверджує, що нотаріальну контору вона ніколи не відвідувала, жодних договорів купівлі-продажу не підписувала, жодних грошових коштів не отримувала. Вважає, що відповідачка по справі підробила її підпис на договорах купівлі-продажу і незаконно заволоділа її майном, чим порушила публічний порядок. На підставі викладеного, за вимогами ст. 203 ЦК України просила суд визнати вказані договори недійсними. Представник позивача [PERSON] судовому засіданні заявлений позов підтримала, викладене у заяві підтвердила. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. За письмовою ухвалою суду для дачі своїх пояснень було зобов'язано позивачку [PERSON] надати суду особисті пояснення. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що громадянка [PERSON] з якою у неї склались дружні відносини займалась оформленням документів на будинок та земельні ділянки, привозила по місцю її проживання приватного нотаріуса, проте ознайомившись з текстом договору вона його не підписала. До нотаріальної контори вона не їздила та жодних документів не підписувала. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечив. За письмовою ухвалою суду для дачі своїх пояснень було зобов'язано відповідачку [PERSON] надати суду особисті пояснення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила та пояснила, що товаришує з одинокою громадянкою [PERSON] багато років, допомагає їй по господарству. За власною ініціативою [PERSON] склала на її ім."я заповіт, яким все своє майно заповідала саме їй. Потім [PERSON] виявила бажання продати будинок та земельні ділянки. Для цього було запрошено до місця проживання позивачки приватного нотаріуса , проте бабуся не відписала договори. В подальшому , взимку 2010 року на автомобілі її зятя вони з [PERSON] їздили до приватного нотаріуса у Макарів, де остання підписала договори купівлі-продажу , при цьому отримавши грошові кошти від неї за відчужене майно. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] за клопотанням представника позивача [PERSON] прибула до зали суду , де пояснила, що позивачка по справі в приміщенні її кабінету в смт. Макарів особисто підписала договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянок. Треті особи реєстраційна служба Макарівської РУЮ та відділ Держземагенства у Макарівському районі своїх представників до зали суду не направили. Вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Так, 20 лютого 2010 року приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] було посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] ; договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,250 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована по [ADDRESS] Макарівського району; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,645 га , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства , що розташована по [ADDRESS] Макарівського району Київської області . ( а.с. 64-65, 74-75, 85-86) Як слідує з текстів вищезазначених договорів позивач по справі [PERSON] відчужила на користь відповідачки [PERSON] нерухоме майно, яке належало їй на праві приватної власності . Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні ( покупцеві) , а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Як слідує з позовної заяви та доводилось позивачем та її представниками у судовому засіданні правочин від 20.02.2010 року договір має бути визнаний недійсним, оскільки нею особисто ці договори купівлі-продажу особисто не підписувались. Відповідно до ст.. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності , крім випадків встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Проаналізувавши пояснення сторін, а саме позивачки, відповідачки, приватного нотаріуса [PERSON], покази свідків [PERSON] та [PERSON] суд приходить до висновку, що позивачка заперечує саме факт вчинення правочину. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Стаття 57 ЦПК України зазначає, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин , що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників , допитаних як свідків, свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта. Так свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що взимку 2010 року він на власному транспортному засобі відвозив громадян [PERSON] та [PERSON] у нотаріальну контору , яка розташована у смт. Макарів , де раніше був районний РАЦС, Чекав їх декілька годин, проте ціль поїздки він не знав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відвідує періодично одиноку громадянку [PERSON], що мешкає неподалік від неї по [ADDRESS]. Одного разу бабуся показала їй документи на своє майно і вона виявила договір купівлі-продажу та пояснила [PERSON] що у 2010 році все своє майна та вже продала громадянці [PERSON] Від почутого [PERSON] стало погано. Пункт 12 Пленуму Верховного Суду україни від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ щодо визнання правичнів недійсними» зазначає, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК) тощо. Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Ознайомившись з письмовими матеріалами справи № 02-33 встановлено, що при укладенні оспорюваних договір було дотримано вимоги чинного законодавства, перевірено належність нерухомого майна продавцю [PERSON], самою позивачкою виконано власноручні підписи на договорах купівлі-продажу, у журналі ведення нотаріальних дій, подано та підписано заяву про щодо сімейного стану. Так, оспорюючи факт підписання та укладення договорів купівлі-продажу сторонами не було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи , висновок якої міг би бути належним та допустимим доказом по даній справі . Сторонам суд роз'яснив вимоги статті 10 ЦПК України , проте такого клопотання жодної із сторін заявлено не було. Згідно ст.. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, що вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Право чин має вчинятись у формі встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи вищевказану норму цивільного законодавства слід зазначити, що позивачкою можливо вибрано неналежний спосіб захисту свого права, оскільки судом не перевірялись в межах заявлених вимог інші підстави для визнання договорів купівлі-продажу недійсними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed