Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивач звернувся у суд з позовом до відповідача, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, мотивуючи тим, що в період з 1976 р. по 2004 р. працював на вугільних підприємствах, що на даний час входить до складу ДП «Львівугілля». Через неналежне забезпечення безпечних умов праці працедавцем, він захворів на професійні захворювання: хронічний бронхіт, пневмосклероз І ст. Актом розслідування професійного захворювання від 28.01.2004 р. встановлено, що професійне захворювання виникло у зв'язку із шкідливими умовами праці, які в основному пов'язані з контактом із вугільно-породним пилом, несприятливими факторами мікроклімату. 16.06.2004 року міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому вперше встановлено 40 % втрати професійної працездатності, і 20% зараховано вперше по трудовому каліцтву отриманому 15.11.1993 року. Наступним переоглядом міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК від 02.06.2005 р. йому безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності. Встановлена потреба у санітарно-курортному лікуванні. Згідно довідки міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК серії ЛВА-2 №015701 від 02.06.2005 року позивачу безтерміново встановлено 60 % втрати професійної працездатності, із них 40 % хронічний бронхіт з 21.05.2005 року та 20 % трудове каліцтво від 15.11.1993 року. Вважає, що йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки втратив працездатність внаслідок профзахворювань, отримав ІІІ групу інвалідності, що значно посилює його фізичні і моральні страждання, відчуває постійні незручності у повсякденному житті, змушений терпіти фізичні болі, що призвело до зміни ритму та порядку життя. Змушений докладати додаткових зусиль для виконання робіт по домашньому господарству, витрачати кошти на лікування та придбання ліків. Розмір моральної шкоди оцінює у 12 000 грн. та просить такий стягнути з відповідача. Позивач [PERSON] та його представник у судовому засіданні, позовні вимоги підтримали. Уточнили позовні вимоги, просили Позивач в обґрунтування позову із слався на обставини викладені у позовній заяві, додатково пояснив, що з 1976 по 2004 рр. працював на вугільних підприємствах, які на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля». У зв'язку із роботою у важких та шкідливих умовах праці захворів на професійне захворювання у зв'язку із чим, йому 16.06.2004 року міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому вперше встановлено 40 % втрати професійної працездатності, і 20% зараховано вперше по трудовому каліцтву отриманому 15.11.1993 року. Висновком МСЕК від 02.06.2005 р. ІІІ група інвалідності йому встановлена на безтерміново. У зв'язку із втратою працездатності вимушений проходити медичне лікування, витрачати значні кошти на ліки, через значну втрату працездатності суттєво змінився його спосіб життя, що негативно відобразилось на здоров'ї. Постійно відчуває незручності при виконанні навіть елементарної роботи по домашньому господарству, біль у грудях та кашель, задишку та головну біль. Вважає, суму моральної шкоди у 12 000 грн. обґрунтованою та просить позов задовольнити. Представник відповідача Вандзьо О.Б. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, щодо задоволення позову заперечила, в обґрунтування повідомила, що позивач не звертався з часу встановлення ступеня втрати працездатності в фонд за відшкодуванням моральної шкоди. Крім цього, відповідно до наказу МОЗ № 212 від 22.11.1995 року на органи МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Звертає увагу на те, що позивачем на подано висновку МСЕК, лікаря психіатра чи висновку ЛКК про встановлення факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок втрати працездатності та трудового каліцтва. Крім цього, у наданих медичних документах немає покликання про отримання позивачем фізичних та душевних страждань внаслідок отриманого захворювання. Також, з 01.01.2008 року фонд не виплачує відшкодування моральної шкоди не дивлячись на періоди встановлення ступеня втрати працездатності. Таким чином, у позовних вимогах просить відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що протягом 1976-2004 років позивач працював на шахті №7 «Великомостівській», шахті №10 «Великомостівській», в/о «Укрзахідвугілля», шахті №4 «Великомостівській», ВАТ «Червоноградське шахто прохідницьке управління», шахті «Межирічанська», що на даний час входять до складу ДП «Львіввугілля» у шкідливих умовах праці, що стверджується копією трудової книжки виданої на його ім'я. За час виконання своїх посадових обов'язків, позивач, у зв'язку із погіршенням стану здоров'я був змушений звертатись за отриманням медичної допомоги до медичних закладів, де йому було встановлено діагноз: хронічний бронхіт, пневмосклероз І ст. 28.01.2004 р. було складено акт розслідування професійного захворювання форми П-4 [PERSON], з якого встановлено, що професійні захворювання виникли в результаті контакту в процесі роботи з вугільно-породним шахтним пилом, несприятливих факторів мікроклімату. 16.06.2004 року міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК позивачу вперше встановлено 40 % втрати професійної працездатності по професійному захворюванню, і 20% зараховано вперше по трудовому каліцтву отриманому 15.11.1993 року. Наступним переоглядом міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК від 02.06.2005 р. йому безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності. Встановлена потреба у санітарно-курортному лікуванні. Згідно довідки міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК серії ЛВА-2 №015701 від 02.06.2005 року позивачу безтерміново встановлено 60 % втрати професійної працездатності, із них 40 % хронічний бронхіт з 21.05.2005 року та 20 % трудове каліцтво від 15.11.1993 року. Відповідно до ст.ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абзацом п'ятим частини першої ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Укладаючи з роботодавцем угоду про обов'язкове страхування від нещасного випадку, страховик (Фонд соціального страхування від нещасних випадків) тим самим бере на себе зобов'язання надати застрахованим особам передбачені Законом соціальні послуги та виплати. На час спірних правовідносин діяли як ч.3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999р. №1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», так і ст.9 Закону України «Про охорону праці» (в ред. Закону від 21.11.2002р. №229-ІV), згідно з якою відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров»я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до наведеного вище Закону України. Це підтверджується також роз'ясненням Конституційного Суду України, наданим у рішенні від 27.01.2004 року №1-рп/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення ч.3 ст. 34 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності». Згідно п.п. «є» п.1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві й професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено надання позивачу соціальних послуг і виплат, у тому числі відшкодування моральної шкоди при наявності факту її заподіяння потерпілому. Надаючи соціальні послуги застрахованим та здійснюючи страхові виплати грошових сум, Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює забезпечення соціального захисту громадян у разі тимчасової, стійкої або повної втрати працездатності. Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я. Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку та професійного захворювання. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової компенсації за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер. Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що моральна шкода може складатися, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачеві моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, внаслідок професійного захворювання при виконанні своїх трудових обов'язків, в зв'язку з якими [PERSON] вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності. Це призвело до того, що позивач втратив працездатність, у нього є постійна задишка, слабкість, біль у грудях, головні болі, не може виконувати повноцінно роботу при веденні домашнього господарства, став інвалідом. Всі ці обставини суттєво погіршили уклад його життя, вимагають додаткових зусиль для його належної організації. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди. Посилання представника відповідача на те, що для встановлення факту наявності моральної шкоди, позивачу слід звернутись на обстеження у МСЕК або у ЛКК Червоноградської міської лікарні, судом до уваги не можуть бути прийняті, оскільки відповідно до п. 2 наказу МОЗ України № 420 від 05.06.2012 року «Про затвердження Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров»я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 року визнано таким, що втратив чинність наказ МОЗ України від 22.11.1995 року, яким затверджено Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», у п. 3.8 якого передбачалося, що на МСЕК покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Крім цього, безпідставним є твердження представника відповідача про те, що Законом України № 107-VІ від 28.12.2007 року п. 3 розділу ХІ ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» доповнено абзацом, що відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008 року, оскільки вказані зміни визнано неконституційними згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу на відповідача - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді Львівської області, яка спричинена внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 12 000 грн. є завищеними і не відповідають дійсним обставинам справи. З огляду на це суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial