Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт», [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 25.10.2012 року приблизно о 13 годин 55 хвилин в м. Києві по вул. Горького, в районі перехрестя з вул. Фізкультури [PERSON], рухаючись на автомобілі на регульованому пішохідному переході здійснив наїзд на [PERSON]. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] нанесені тілесні ушкодження та у непритомному вигляді госпіталізовано. Цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована в страховій компанії «Лафорт», тому враховуючи вищевикладене просила суд стягнути солідарно з Приватного Акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт» та [PERSON] матеріальну шкоду внаслідок ушкодження здоров'ю в розмірі 7210,54 грн., витрати за проведення автотехнчної експертизи в розмірі 4406,40 грн., 3% річних в сумі 505,02 грн, збиток від інфляції в розмірі 811,59 грн., моральну шкоду в сумі 6000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн. та судовий збір. Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт» в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі. В судовому засіданні призначеному на 19.11.2014 року позивач та представник позивача заявили клопотання про залишення без розгляду позовних вимог до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт». Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2014 року позовну заяву [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт» залишено без розгляду. В судовому засіданні, призначеному на 19.11.2014 року представник позивача зазначив, що у зв'язку з залишенням позову [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Лафорт» без розгляду він, уточнюючи позовні вимоги, просив суд стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 11616,94 гривень, 505,02 грн. - 3% річних, збитки від інфляції в сумі 811,59 грн., моральну шкоду в розмірі 6000,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн та судовий збір. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. 25.10.2012 року приблизно о 13 годині 55 хвилин в м. Києві по вул. Горького, в районі перехрестя з вул. Фізкультури [PERSON], рухаючись в напрямку вул. Димитрова на регульованому пішохідному переході здійснив наїзд на [PERSON]. В наслідок зазначеного ДТП [PERSON] отримала тілесні ушкодження та була госпіталізована. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 09.01.2013 року [PERSON] визнано винною у порушенні вимог, передбачених ст. 124 КУпАП України (а.с.8-9). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 04.07.2013 року постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 09.01.2013 року скасовано, провадження у справі закрито у зв'язку із відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України. З постанови вбачається, що зі слів [PERSON] 25.10.2012 року приблизно о 13-50 год. переходила вул. Горького зі сторони будинку № 50 на протилежну сторону, йшла до мегамаркету та, підійшовши до пішохідного переходу, призупинилась, подивилась по сторонам, автомобілів не було та горів зелений сигнал світлофора і вона пішла. Не доходячи метрів 6 до тротуару, автомобіль вдарив її ззаду. Вона впала, що було потім не пам'ятає, втратила свідомість, прийшла в себе вже в лікарні № 17. Інший учасник ДТП [PERSON] пояснив, що їхав зі швидкістю приблизно 40 км/год., в крайньому лівому ряді. Наближаючись до перехрестя, він побачив як жінка перебігала дорогу на забороняючий сигнал пішохідного світлофору від будинку № 50 по вул. Антоновича до будинку 47-а по тій же вулиці. Він намагався уникнути ДТП, екстрено загальмувавши. Зупинитися відразу було не можливо. З матеріалів справи вбачається, що згідно п. 18.2 ПДР України, на регульованих і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку і для яких може бути створена перешкода чи небезпека, проте водій [PERSON] даних вимог не дотримався. Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною 5 статті 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу. Постановою Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" № 6 від 27.03.1992 року (із змінами та доповненнями) роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Пунктом 4 постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Судом встановлено, що ПАТ «СК «Лафорт» та [PERSON] було укладено договір (поліс) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу серії АВ № 1309058, зі строком дії з 28.01.2012 р. по 27012013 р. 31.10.2012 року [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «Лафорт» із повідомленням про страховий випадок № 2089. В ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника -заподіювача шкоди. Отже, відшкодування шкоди позивачу, згідно наведеної норми, повинно здійснюватись відповідно до Закону. В силу ст. 4 Закону відповідач є суб'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а його відповідальність перед третіми особами (потерпілими) застрахована, оскільки ця відповідальність є об'єктом страхування згідно ст.5 Закону. За договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити другій стороні, або іншій особі страхову виплату ( ст. 979 Цивільного кодексу України). Наявність у відповідача договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів породжують виникнення обов'язку по відшкодуванню шкоди саме у страховика як відповідальної за завдані збитки, а не до відповідача як винної у спричиненні шкоди майну третіх осіб. Це обумовлено тим, що в силу ч.2 ст.511 та ч.1 ст.528 ЦК України, ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідач по справі, уклавши договір страхування, фактично переклав свій обов'язок по відшкодуванні шкоди на іншу особу, тобто на страхову компанію, яка і має відповідати при настанні страхового випадку відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третіх осіб. Крім того, відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати ( страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою ( страховим відшкодуванням). Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Позивач в судовому засіданні не пред'являв позов страховику та не заявляв йому вимог. Оскільки відповідальність відповідача була застрахована підстав для задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди з [PERSON] суд не вбачає. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Оскільки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] зазнала душевних і фізичних страждань, пов'язаних з ушкодженням здоров'я, в результаті чого змінився її звичний спосіб життя, суд, виходячи з норм ст. 1167 ЦК України згідно якої якщо моральну шкоду завдано ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки вона відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, враховуючи характер та тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача 2 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судові витрати розподіляються згідно ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial