Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив суд визнати виконавчий напис нотаріуса від 16.09.2019 року за № 4405 про стягнення з нього на користь відповідача заборгованості у розмірі 180 110, 49 грн. таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову посилається на те, що 15.05.2012 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» було укладено кредитний договір № 300474036249001, згідно з умовами якого вона взяла грошові кошти в сумі 205 830 грн. 80 коп. у ПАТ «Астра Банк» зі строком кредитування до 15.05.2018 року, які періодично сплачувала кредиторові. Даний Договір кредитування є припиненим з 15.05.2018 року. 06.12.2013 року її письмово повідомили про відступлення боргу за кредитом та правонаступництво за даним Договором з боку Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк». Згідно Постанови НБУ № 664 від 02.0.2015 розпочато здійснення процедури ліквідації вище вказаної збанкрутілої фінансової установи. Їй достеменно не відомо та належним чином не повідомлено взагалі, яким чином право вимоги, зобов`язання та правонаступництво за вище вказаним Договором кредитування перейшли до іншого контрагента, зокрема, відповідача - ТОВ «Росвен Інвест Україна». Ніяких договірних відносин безпосередньо з відповідачем, які б могли потягнути боргові зобов`язання, вона не мала ніколи. Документів, що підтверджують безспірність її заборгованості саме перед ТОВ «Росвен Інвест Україна» та встановлюють прострочення виконання зобов`язання приватному нотаріусу, не було надано взагалі. Тобто, вона правомірно вважає, що існує спір щодо правомірності стягнення та розміру заборгованості за кредитним Договором. Відповідач звернувся до приватного нотаріуса лише 16.09.2019 року, після спливу трирічного строку із дня виникнення права вимоги, так як теоретично право вимоги у нього як у правонаступника виникло на наступний робочий день після оформлення кредиту, оскільки за вказаний кредит вона сплачувала кошти по вказаним у договорі реквізитам. 16.09.2019 року з боку приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. вчинено незаконний виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 4405, про стягнення з неї на користь відповідача боргу у розмірі 180 110,49 грн. за заявою відповідача та згідно наданих ним документів. 23.10.2019 року приватний виконавець Теличко В.А. видав Постанову ВП № 60406204 про відкриття виконавчого провадження стосовно примусового виконання вище вказаного напису нотаріуса за письмовим зверненням відповідача про примусове виконання незаконного рішення (виконавчого напису). Вона дізналася про існування вищевказаного виконавчого напису лише після особистого ознайомлення її адвоката з матеріалами виконавчого провадження та відповідної постанови Приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 23.10.2019 року та матеріалів виконавчого провадження, усі інші намагання отримати дані документи були марні. Їй відомо, що, згідно наказу Мін`юсту України № 738/5, приватному нотаріусу Колейчик В.В. анульовано доступ до державних реєстрів з 02.03.2020 року. У зв`язку із відсутністю документів, підтверджуючих безспірність її заборгованості перед стягувачем, приватним нотаріусом було допущено грубе порушення норм права, що регулюють порядок та підстави для видачі виконавчого напису, що є безсумнівною підставою для визнання виконавчого напису № 4405 від 16.09.2019 року таким, що не підлягає виконанню. Додатково повідомляє, що вона своєчасно не отримувала ані копії нотаріального розпорядження (виконавчого напису), ані Постанови про відкриття виконавчого провадження як сторона провадження. Також, звертає увагу суду на те, що неповну формальну інформацію стосовно арешту підприємницького банківського р/рахунку вона отримала лише під час чергового робочого відвідування відділення AT «КБ «Приватбанк» у м.Нікополь та відразу намагалась з`ясувати у відповідача причину його звернень за арештом рахунків та майна. 07.04.2020 року вона відразу звернулась з листом «Про надання інформації» (вих.№ 4) до відповідача з наступним питанням (цитує за текстом): «Працівниками Вашої банківської установи мені не надані будь-які копії документів (правових підстав) для накладання арешту на мої банківські рахунки у Вашій установі, з посиланням на таємницю виконавчого провадження. Якщо виходити з діючої правової логіки, Заявник - є стороною даного виконавчого провадження, а тому приховувати інформацію, яка стосується безпосередньо особи (сторони провадження) - недоречно та незаконно, однак, усі мої письмові звернення до приватного виконавця залишені без відповіді. З метою з`ясування непорозумінь та вирішення виниклої ситуації, з метою врегулювання спірної ситуації або у подальшому захисту своїх прав і інтересів у судах, звертаюсь особисто та прошу: 1. Терміново надати на мою поштову адресу письмову інформацію та копії документів, що мають юридичне значення у даній спірній ситуації, зокрема, рішення суду (арбітражу, напис нотаріуса, тощо), який є правовою підставою для видачі Постанови про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису № 4405, виданого 16.09.2019 року та відповідного арешту банківського рахунку, а також копію Постанови приватного виконавця Теличко В. А. (виконавчий округ Дніпропетровської області) про відкриття виконавчого провадження та обов`язково докази направлення їх (даних документів) боржнику». 12.06.2019 року вона повторно звернулась до відповідача та просила у своєму листі (вих.№ 1) надати відповідь та пояснення стосовно наступного, зокрема (цитує за текстом): «Станом на сьогодення мені не надано жодних право установчих документів щодо відступу боргу з боку ПАТ «Дельта Банк» станом на 16.11.2018 року на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна», хоча новий кредитор зобов`язаний повідомити боржника про заміну та на підтвердження надати документи». Обидва вище вказані поштові листи (з описом вкладень) надсилались на юридичну адресу відповідача та повернулись з відміткою ДП «Укрпошта» - «за закінченням терміну зберігання». Тобто, адресат - отримувач поштових відправлень (відповідач) навмисно не отримував дану кореспонденцію протягом 30 діб зберігання на відділені поштового зв`язку. Таким чином, їй не вдалось отримати /витребувати документи у ТОВ «Росвен Інвест Україна», що підтверджують законність саме його право вимоги грошових коштів в рамках спірного кредитного договору та деталізований розрахунок заборгованості в рамках спірного кредитного договору. Вважає, що виконавчий напис нотаріуса № 4405 від 16.09.2019 року вчинено з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, неправомірне провадження щодо виконання вказаного виконавчого напису про звернення стягнення грошових коштів. При вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримував від відповідача та позивача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, зазначений у виконавчому написі, є безспірним. Розрахунок боргу, здійснений відповідачем щодо наявності грошового зобов`язання позивача по кредиту, взагалі не подавався позивачу та нотаріуса. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту не був зроблений відповідачем з урахуванням думки та правової позиції позивача. Виконавчий напис було вчинено на підставі поданої відповідачем суми боргу і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Отже, на підставі документів, наданих відповідачем третій особі разом з заявою про вчинення виконавчого напису, не можна встановити безспірність вимог відповідача до позивача, а, отже, виконавчий напис вчинено з порушенням закону. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Із заявою про вчинення виконавчого напису відповідач звернувся лише 16.09.2019 року, тобто після спливу трирічного строку з дня виникнення права вимоги, так як право вимоги у відповідача теоретично виникло на наступний місяць після переоформлення правонаступництва за вище вказаним спірним Договором кредитування, оскільки вказаний кредит позивач не брав у відповідача та жодного разу не сплачував йому по вказаному договору коштів. Під час вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису було грубо недотримано обов`язкової умови, а саме: невизначена безспірність наявності боргу та його розміру; не надані належні документи у відповідному переліку, що підтверджують наявність безспірного боргу саме даному стягувачу. Крім того, звертає увагу суду на те, що за умовами грубого порушення прав позивача (боржника), копії належних виконавчих документів з боку приватного нотаріуса, на підставі яких було вчинено виконавчий напис та відкрито виконавче провадження, у встановлений чинним законодавством термін, їй не надавались. Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Виходячи з положень ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості, провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідчені угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до п.п.1.1, 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто, у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною. Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-887цс17 від 05 липня 2017 року - боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено. Велика Палата Верховного Суду, у Постанові від 16.05.2018 року у справі № 320/8269/15-ц, провадження № 14-83цс18, не відступила від наведених вище висновків Верховного Суду України щодо застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Вона припускається думки, що оригінали правоустановчих документів знаходяться у відповідача та можливо витребування судом для огляду до судового засідання. Усі документи, що є в наявності у позивачки, надаються в копіях (додатках) до позовної заяви та будуть надані суду за першою вимогою. В судове засідання сторони не прибули, представник позивача надіслала заяву про розгляд справи у свою та свого довірителя відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.179). Відповідач та треті особи неодноразово належним чином повідомлялись про розгляд справи судовими повістками з поштовими повідомленнями, які або отримувались уповноваженими особами, або повертались без вручення (а.с.61, 146, 147, 176-178). Крім того, про розгляд справи учасники повідомлялись й оголошеннями на офіційному веб-порталі «Судової влади». Своїм правом на надіслання відзиву ні відповідач, ні треті особи не скористались. Будь-яких заяв, пояснень чи заперечень до суду не надали. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть, якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, 15.05.2012 року між позивачкою та ПАТ «Астра Банк» було укладено кредитний договір № 300474036249001 (а.с.21-29), згідно з умовами якого позивачка взяла грошові кошти в сумі 205 830 грн. 80 коп. у ПАТ «Астра Банк» зі строком кредитування до 15.05.2018 року, які періодично сплачувала кредиторові. Даний Договір кредитування є припиненим з 15.05.2018 року. 06.12.2013 року позивачку по справі письмово повідомили про відступлення боргу за кредитом та правонаступництво за даним Договором з боку Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк». Згідно Постанови НБУ № 664 від 02.01.2015 розпочато здійснення процедури ліквідації вище вказаної збанкрутілої фінансової установи. Позивачку належним чином не повідомлено про правонаступництво за вище вказаним Договором кредитування ТОВ «Росвен Інвест Україна». Ніяких договірних відносин з відповідачем позивачка не мала. Документів, що підтверджують безспірність її заборгованості перед ТОВ «Росвен Інвест Україна» та встановлюють прострочення виконання зобов`язання приватному нотаріусу позивачці не було надано. Позивачка вважає, що існує спір щодо правомірності стягнення та розміру заборгованості за кредитним Договором. Відповідач звернувся до приватного нотаріуса 16.09.2019 року і в цей же день приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. вчинено незаконний виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 4405, про стягнення з позивачки на користь відповідача боргу у розмірі 180 110,49 грн. за заявою відповідача (а.с.14). 23.10.2019 року приватний виконавець Теличко В.А. видав Постанову ВП № 60406204 про відкриття виконавчого провадження стосовно примусового виконання вище вказаного напису нотаріуса за письмовим зверненням відповідача про примусове виконання незаконного рішення (виконавчого напису) а.с.15-19). Позивачка дізналася про існування вищевказаного виконавчого напису лише після особистого ознайомлення її адвоката з матеріалами виконавчого провадження та відповідної постанови Приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 23.10.2019 року і матеріалів виконавчого провадження. Згідно наказу Мін`юста України № 738/5, приватному нотаріусу Колейчик В.В. анульовано доступ до державних реєстрів з 02.03.2020 року. Позивачка своєчасно не отримувала ані копії нотаріального розпорядження (виконавчого напису), ані Постанови про відкриття виконавчого провадження як сторона провадження. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту не був зроблений відповідачем з урахуванням думки та правової позиції позивача. Виконавчий напис було вчинено на підставі поданої відповідачем суми боргу і не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідача до позивача. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст.16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до підпунктів 3.1, 3.2, 3.4 глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, а також статті 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи: 1) якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу, а безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Тобто, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - це надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, а нотаріус задля вчинення виконавчого напису повинен дійти висновку, що з дня виникнення права вимоги у стягувача минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, та, що подані стягувачем документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед ним. Що стосується такої обов`язкової умови вчинення нотаріусом виконавчого напису, як безспірність заборгованості, то характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками, якими є надані стягувачем документи, згідно з переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається саме за фактом подання стягувачем документів, які, згідно із відповідним Переліком, є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, саме по собі подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Таким чином, враховуючи викладене та приймаючи до уваги приписи статей 15, 16, 18 ЦК України та статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», суд доходить висновку, що захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус не встановлює, а лише підтверджує вже наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Отже, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника, згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й встановити та зазначити в рішенні: чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Стаття 50 ЗУ «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії чи акту або відмови у їх вчиненні, має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Крім того, суд приймає до уваги й те, що, у відповідності до реєстру державних реєстраторів та нотаріусів, яким тимчасово обмежено або анульовано доступ до державних реєстрів, від 30 вересня 2020 року приватному нотаріусу Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В., на підставі наказу Міністерства юстиції України від 02 березня 2020 року № 738/5, було анульовано доступи до державних реєстрів, хоча виконавчий напис № 12752 ним було вчинено 15 травня 2020 року (а.с.87-88). Тобто, вищевикладене дає підстави вважати, що виконавчий напис вчинено з порушенням норм чинного законодавства, що фактично призвело до незаконного відкриття виконавчого провадження. Відповідно до п.6 ч.3 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позовні вимоги задоволені, а позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір за подання позову (840,80 грн.), то у порядку, передбаченому ст.141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна», треті особи - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Теличко Віктор Анатолійович та приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, - необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп., сплачений останнім за подання позову до суду.

Outcome: approved