Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку, в обгрунтування якого зазначає, що відповідно до заповіту від 11.09.1995 року, посвідченого виконавчим комітетом Медведівської сільської Ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області Іванченко Меланія Мартинівна заповіла позивачці належний їй житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: с. Медведівка Чигиринського району Черкаської області. [INFO] [PERSON] померла. Позивачка в установленому законом порядку прийняла спадщину за заповітом та оформила у нотаріальному порядку спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.07.2004 року. Спадкова справа після смерті [PERSON] заведена та знаходиться у Чигиринській державній нотаріальній конторі за № 313. Як стало відомо позивачці в кінці 2020 року, що право власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства зареєстровано за [PERSON] відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 18-10-23 від 17.01.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 162. З урахуванням того, що заповіт на користь позивачки посвідчувався 11.09.1995 року, а державний акт на право приватної власності на землю виготовлений та зареєстрований 17 січня 1997 року на підставі рішення виконавчого комітету Медведівської сільської Ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області 17 квітня 1996 року № 16/а, тобто, пізніше, ніж було складено заповіт, тому земельна ділянка для обслуговування житлового будинку не увійшла до заповідальної маси спадкового майна. У зв`язку з цим позивачці нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Виходячи з неможливості вирішення питання переходу права власності на земельну ділянку в позасудовому порядку позивачка звернулась з відповідним позовом до суду, в якому просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських споруд, загальною площею 0,367 га (площею 0,2560 га, кадастровий номер 7125483500:01:002:1129, площею 0,1110 га, кадастровий номер 7125483500:02:002:0323), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача у судове засідання не з"явився, надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи по суті без його участі. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надіславши листа, в якому просить розглянути справу без представника сільської ради та про визнання позову в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до заповіту від 11.09.1995 року, посвідченого виконавчим комітетом Медведівської сільської Ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, який на день смерті заповідача не змінено і не скасовано, [PERSON] заповіла позивачці належний їй житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: с. Медведівка Чигиринського району Черкаської області. Як вбачається з свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] [PERSON] померла. Судячи зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.07.2004 року серії ВВЕ № 875030 позивачка в установленому законом порядку прийняла спадщину за заповітом та оформила у нотаріальному порядку спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . З даних Чигиринської державної нотаріальної контори № 535/01-16 від 11.06.2021 року випливає, що спадкова справа після смерті [PERSON] заведена та знаходиться у Чигиринській державній нотаріальній конторі за № 313/2004. На підставі вище вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачка є власницею зазначеного будинку (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, № 4549180 від 26.08.2004 року). З технічного паспорту на житловий будинок садибного типу вбачається, що він розташований за адресою: [ADDRESS] . З державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР № 18-10-23 від 17.01.1997 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 162, вбачається, що право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,367 га (площею 0,2560 га, кадастровий номер 7125483500:01:002:1129, площею 0,1110 га, кадастровий номер 7125483500:02:002:0323), яка призначена для ведення особистого підсобного господарства, зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Медведівської сільської Ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області 17 квітня 1996 року № 16/а. З наведеного випливає, що оскільки заповіт на користь позивачки посвідчувався 11.09.1995 року, а державний акт на право приватної власності на землю виготовлений та зареєстрований 17 січня 1997 року, тобто, пізніше, ніж було складено заповіт, тому земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства не увійшла до заповідальної маси спадкового майна. У зв`язку з цим позивачці нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 19/02-31 від 16.01.2021 року. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 14 Конституції України встановлює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі N 910/18560/16). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що з набуттям позивачкою права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, які розташовані на вище вказаній земельній ділянці, до неї, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, перейшло право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, враховуючи досліджені по справі докази та відсутність заперечень відповідача проти позову, суд вважає позовні вимоги доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved