Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 26.08.2003 року помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,2045 га, розташовану на території Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН №058575, виданого Нападівською сільською радою Калинівського району Вінницької області 23.08.2002 року на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації від 25.06.2002 року №171 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №204. За життя 10.08.1999 року [PERSON] склав заповіт, в якому зазначив про те, що на випадок своєї смерті робить таке заповітне розпорядження: належне йому право на земельну частку (пай) в КСП «Поділля-1» с.Мончинці в розмірі 4,40 га, згідно сертифіката серії ВН №0399981 заповідає своїй дочці [PERSON] На день смерті заповідача заповіт не змінено, не відмінено і не скасовано. В передбачений законом 6-місячний термін вона, як єдина спадкоємиця за заповітом прийняла спадщину, вступивши в управління і володіння спадковим майном [PERSON] відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України /Прикінцеві та Перехідні положення до даного Кодексу/ , так як проживала з померлим разом на день відкриття спадщини в будинку №19 по вул. 8 Березня в с.Мончинці Калинівського району Вінницької області, що підтверджується довідкою №509 від 14.12.2017 року виконкому Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Однак, оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі вона не має можливості, оскільки у заповіті предметом спадкування вказано земельну частку (пай) належну на підставі сертифіката серії ВН №0399981, а фактично предметом спадкування є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. На підставі вищевикладеного, вважає, що за своїм змістом розпорядження спадкодавця [PERSON] було спрямоване на те, щоб заповісти їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За вказаних обставин, вона вимушена звертатись в суд з даним позовом. Позивачка в підготовче засідання не зявилася, однак в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі в підготовче засідання також не зявилися, проте згідно електронних повідомлень №№1,2,3 від 30.01.2018 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги визнають, просять справу розглянути за їх відсутності. Крім того, в матеріалах справи наявна заява [PERSON] про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось. У відповідності до вимог ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що 26.08.2003 року помер батько позивачки- Кохтюк [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,2045 га, розташовану на території Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН №058575, виданого Нападівською сільською радою Калинівського району Вінницької області 23.08.2002 року на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації від 25.06.2002 року №171 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №204. За життя 10.08.1999 року [PERSON] склав заповіт, в якому зазначив про те, що на випадок своєї смерті робить таке заповітне розпорядження: належне йому право на земельну частку (пай) в КСП «Поділля-1» с.Мончинці в розмірі 4,40 га, згідно сертифіката серії ВН №0399981 заповідає своїй дочці [PERSON] На день смерті заповідача заповіт не змінено, не відмінено і не скасовано. Взамін вищевказаного сертифіката [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина вже на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 4,2045 га. В передбачений законом 6-місячний термін позивачча, як єдина спадкоємиця за заповітом прийняла спадщину, вступивши в управління і володіння спадковим майном [PERSON] відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України /Прикінцеві та Перехідні положення до даного Кодексу/ , так як проживала з померлим разом на день відкриття спадщини в будинку № 19 по вул.8 Березня в с.Мончинці Калинівського району Вінницької області, що підтверджується довідкою №509 від 14.12.2017 року виконкому Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Однак, оформити свої спадкові права в нотаріальній конторі позивачка не має можливості, оскільки у заповіті предметом спадкування вказано земельну частку (пай) належну на підставі сертифіката серії ВН №0399981, а фактично предметом спадкування є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За своїм змістом розпорядження спадкодавця [PERSON] було спрямоване на те, щоб заповісти позивачці земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із спадкуванням, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Частиною другою статті 1256 ЦК України передбачена можливість тлумачення заповіту судом, яке здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Відповідно до статті 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Відповідно до статей 77, 78, 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачка не може оформити спадщину по заповіту після смерті [PERSON], оскільки у заповіті предметом спадкування вказано земельний пай, а фактично предметом спадкування є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Отже суд вважає, що з метою захисту права позивачки на оформлення спадщини, слід розтлумачити зміст заповіту, складеного [PERSON] 10.08.1999 року на користь позивачки. При цьому, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із такого. Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з'ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця. Як зазначалося вище, згідно зі статтями 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно п. 17 Розділу X „Перехідних положень" ЗК України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Тобто, на момент складання заповіту право [PERSON] на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом серії ВН №0399981, однак на момент відкриття спадщини це майно йому вже не належало, оскільки на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, проте спадкодавцем [PERSON] не було внесено змін до заповіту. Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі [PERSON] державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН №058575, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Отже, право власності на земельну ділянку площею 4,2045 га, розташовану на території Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у [PERSON] виникло після одержання ним державного акта на право власності на землю серії ІІІ-ВН №058575, виданого Нападівською сільською радою Калинівського району Вінницької області 23.08.2002 року на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації від 25.06.2002 року №171 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №204. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України). Таким чином, оскільки на час складання заповіту на вказану вище земельну ділянку ще не було видано державний акт на право власності на земельну ділянку то на час смерті [PERSON], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ВН №058575, виданого Нападівською сільською радою Калинівського району Вінницької області 23.08.2002 року на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації від 25.06.2002 року №171 належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,2045 га, розташована на території Нападівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, був власником земельної ділянки площею 4,2045 га, очевидним є те, що складаючи заповіт на користь [PERSON] заповідав їй саме земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником якої він був. Відповідачі позовні вимоги визнають, тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved