Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом і просить визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 10 грудня 2002 року між її батьком [PERSON] та її братом [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П. Свій позов позивач мотивує тим, що є рідною сестрою [PERSON]. 30.03.2017 року вона в якості свідка була присутня під час розгляду цивільної справи №699/448/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна і саме тоді їй стало відомо, що 10.12.2002 року між її батьком [PERSON] та її братом [PERSON] був укладений договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] який розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 0,11 га. Зазначає, що відповідач не виконував обов»язки згідно договору довічного утримання, тому вказаний договір укладений про людське око і є мнимою угодою. У разі відсутності договору довічного утримання вона б мала право на спадкування своєї частки у вказаному майні за законом, тому порушені її права, як спадкоємця. В суді позивач [PERSON] позов підтримала та пояснила, що даючи показання в суді в справі про поділ майна достовірно не розуміла різниці між заповітом і договором довічного утримання. Після роз»яснення юриста та проаналізувавши дії брата зрозуміла формальний характер оскаржуваного договору. Брат не виконував обов»язки за договором в повному обсязі. На момент укладення договору довічного утримання батько мав задовільний стан здоров»я, перед смертю хвороби у батька загострилися. Разом з тим, позивачка пояснила, що про наявність договору довічного утримання знала з 2002 року. Її брат [PERSON] частково виконував свої обов»язки за договором довічного утримання. Усі діти батька були згідні на успадкування майна саме [PERSON]. Вона не претендує на спірне майно, а тому вважає, що її права не порушені. Рішення щодо укладення договору довічного утримання було прийняте на сімейній раді. Станом на січень 2002 року їй було 62 роки, а [PERSON] - 44 роки, інші два брати на даний час вже померли. Батько хотів, щоб будинковолодіння успадкував [PERSON] Представник відповідача [PERSON] позов визнала, зазначила, що договір довічного утримання був укладений за домовленістю відповідача та його батька з метою переходу права на спадкове майно лише сину. Відповідач не виконував умови договору довічного утримання, сторони договору були пов»язані спільним побутом. В традиції сім»ї покійного батька було заведено спадкування будинку саме по чоловічій лінії. Представник третьої особи [PERSON] у задоволенні позову просить відмовити. Пояснив, що метою подачі даного позову є уникнення цивільної відповідальності щодо поділу будинку. Даний позов має штучний характер, існує змова між позивачем та відповідачем. Насправді договір довічного утримання мав реальний характер, який породив права та обов»язки. Права позивачки ніяким чином не порушені, батько заповіту не залишив, позивач не приймала спадщину після смерті свого батька. Позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Під час розгляду справи №699/448/16 [PERSON] була допитана як свідок і давала інші показання. Договір довічного утримання був укладений з сином за наслідками сімейної наради, з урахуванням віддаленого проживання дочки, яка є позивачем у справі. Договір є одностороннім з боку померлого батька. Батько потребував утримання, в 2002 році йому було 91 рік. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, третьої особи, з"ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає необхідним відмовити у задоволенні позову. У суді встановлено, що [PERSON] є рідною сестрою [PERSON]. Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], батьком та матір»ю якої записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). У паспорті позивача, в графі сімейний стан зазначено, що 21.10.1961 року зареєстровано шлюб з [PERSON] ( а.с.7, 10). З договору довічного утримання від 10.12.2002 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Митрофановою Л.П. вбачається, що [PERSON] (батько відповідача) передав у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] який розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 0,11 га (а.с.6). Відчужувач [PERSON] помер [INFO] в м.Корсуні-Шевченківському Черкаської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи, що правовідносини щодо укладення договору довічного утримання виникли 10.12.2002 року, тобто до моменту набрання чинності ЦК України, тому застосуванню підлягають норми ЦК УРСР від 16.07.1963 року. Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно ст.75 цього ж Кодексу позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Договір довічного утримання укладений 10.12.2002 року, тому трирічний строк позовної давності закінчується 10.12.2005 року. Тобто, на час набрання чинності ЦК України, а саме станом на 01.01.2004 року, трирічний строк позовної давності за оспорюваним договором не сплив, а тому вирішення питання у частині застосування строків позовної давності має вирішуватись за правилами ЦК України. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, що закріплено у ч.1 ст.48 ЦПК України. Позивач стверджує, що про наявність договору довічного утримання їй стало відомо 30.03.2017 року під час її допиту в якості свідка по цивільній справі №699/448/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, проте під час надання пояснень в суді вона зазначила, що їй було відомо про укладення договору довічного утримання в 2002 році і вона була присутня на сімейній раді під час вирішення вказаного питання. Відповідачем [PERSON] та його представником не була внесена заява про застосування строку позовної давності. Представником третьої особи заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, але третя особа не є стороною у справі, а учасником справи, а позовна давність застосовується лише за заявою сторони, тому підстав для застосування строку позовної давності немає. Згідно ст.425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Зі спірного договору вбачається, що [PERSON], який є непрацездатний за віком передає у власність [PERSON], належний йому житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] який розташований на приватизованій земельній ділянці розміром 0,11 га, взамін чого, [PERSON] зобов»язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення. Згідно ст.426 ЦК УРСР договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін. Спірний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Митрофановою. Л.П., у п.4 договору зазначена оцінка відчужуваного житлового будинку з надвірними спорудами та земельною ділянкою у розмірі 15480,77 грн. У п.6 договору довічного утримання на набувача були покладені обов»язки по наданню відчужувачу довічного забезпечення у вигляді: -забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного по життєвого проживання у відчужуваному будинку; -забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням; -забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; -здійснення догляду та надання необхідної допомоги; -забезпечення щотижня, не пізніше п»ятниці, готівкою у сумі, яка має бути не меншою одного неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; -забезпечення належними лікувальними засобами. Позивач зазначає, що її брат [PERSON] вказані обов»язки не виконував, оскільки батько проживав зі своєю дружиною, яка й виконували всі ці обов»язки, батько був фізично і матеріально спроможний забезпечувати себе і не потребував сторонньої допомоги. Тому договір довічного утримання був укладений про людське око і є мнимою угодою. Також позивач зазначає, що договір довічного утримання укладений між батьком та її братом, порушує її право на отримання спадщини після смерті батька. Відповідно зі ст. 428 ЦК УРСР невиконання набувачем майна обов*язків, взятих на себе за договором довічного утримання, може бути підставою не для визнання цього договору недійсним, а для його розірвання за вимогою відчужувача, але, як вбачається з матеріалів справи, відчужувач [PERSON] помер [INFO] і за свого життя він не заявляв про невиконання договору довічного утримання його сином [PERSON], у зв»язку зі смертю відчужувача договір довічного утримання припинився. Підстави для визнання угод недійсними передбачені ст.ст. 45-58 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, і ці підстави повинні мати місце саме на час укладення угоди. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦК УРСР 1963 року при укладенні мнимої угоди воля обох сторін направлена лише на створення видимості юридичного зв*язку між ними, а в дійсності сторони не вчиняють ніяких дій щодо її здійснення з метою створення юридичних наслідків. Згідно п.б п.16Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке:невиконання або неналежне виконання угоди (в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною. Відповідно до змісту цієї норми при ухваленні рішення про визнання недійсною угоди на підставі ч.1 ст. 58 ЦК УРСР має бути встановлений факт домовленості сторін про укладення 10.12.2002 року угоди про людське око, тобто факт наявності волі обох сторін на укладення саме такої угоди. Спірну угоду визнати мнимою лише з підстав невиконання відповідачем її умов щодо надання матеріального утримання [PERSON] неможливо. Щодо посилання позивача, що у разі відсутності договору довічного утримання вона б мала право на спадкування за законом на частину майна померлого, суд зазначає наступне. Батько позивача [PERSON] помер [INFO], тому до відносин щодо спадкування підлягають норми ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року. Згідно ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи. Згідно ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Згідно ч.1,2 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З копії паспорта позивача (а.с.7) вбачається, що [PERSON] [INFO] року зареєстрована за адресою [ADDRESS] Тобто, після смерті батька [INFO] [PERSON] при бажанні спадкувати майно, повинна була б подати протягом шести місяців з дня його смерті заяву за місцем відкриття спадщини, але позивачем не надано доказів про подання нею заяви про прийняття спадщини, тому посилання на те, що порушені її права, як спадкоємця є безпідставними. Крім цього, під час надання 25.06.2018 року пояснень у судовому засіданні, позивач [PERSON] зазначила, що не претендує на спірне майно. Також суд вважає необхідним зазначити, що на час укладення договору довічного утримання [PERSON] виповнилося 63 роки. Згідно ст.535 ЦК УРСР (діючого на час укладення договору довічного утримання) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. В традиції сім»ї покійного батька відповідача було заведено спадкування будинку саме по чоловічій лінії, у зв*язку з чим суд приходить до висновку, що між [PERSON] та його сином [PERSON] був укладений саме договір довічного утримання, оскільки у випадку написання померлим заповіту на користь [PERSON], позивач, як спадкоємець за законом першої черги, мала б право на обов'язкову частку у спадковому майні. За таких обставин сімейна традиція та воля батька щодо переходу права власності на належне йому нерухоме майно саме до сина була б порушеною. За таких обставин суд приходить до висновку, що договір довічного утримання не був укладений про людське око, а мав чіткі юридичні наслідки. Разом з тим, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірну угоду визнати мнимою лише з підстав невиконання відповідачем її умов щодо надання матеріального утримання [PERSON] неможливо. Відмовляючи у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed