Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд доньки за кордон, мотивує тим, що має з відповідачем доньку [PERSON] [INFO]. ,яка часо хворії та потребує оздоровлення. З відповідачем склались неприязні стосунки і він не бажає добровільно надати їй згоду на вивіз дитини за кордон .Тому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за межі України без згоди батька у період з 1 листопада 2017р. по 1 травня 2018 року на термін не більше тридцяти календарних днів до країни прямування - Арабської Республіки Єгипет , у період з 2 травня 2018 року по 30 вересня 2018 року на термін не більше тридцяти календарних днів до країни прямування - Турецької Республіки , протягом тридцяти календарних днів щороку у період з дати набрання рішенням законної сили до досягнення [PERSON] шістнадцяти років до Австрійської Республіки, Королівства Бельгія, Республіки Болгарія, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Грецької Республіки, Королівства Данія, Республіки Естонія, Республіки Ірландія, Королівства Іспанія, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Латвійської Республіки, Литовської Республіки, Великого Герцогства Люксембург, Республіки Мальта, Королівства Нідерландів, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Польща, Португальської Республіки, Румунії, Республіки Словаччина, Республіки Словенія, Республіки Угорщина, Фінляндської Республіки, Французької Республіки, Республіки Хорватія, Чеської Республіки, Королівства Швеція, Республіки Чорногорія, Держави Ізраїль, Королівства Таїланд, Об'єднаних Арабських Еміратів, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, Мальдівської Республіки, Республіки Індонезія . Позивачка , представник позивачки [PERSON]позов підтримали , просили задовольнити. Відповідач , представник відповідача [PERSON] позов не визнає, вказує на те що позивачка не зверталась до нього з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон дитини - в яку країну та який час, в подальшому просили розглядати в їх відсутність та стягнути витрати на правову допомогу. Представник 3-тьої особи Орган опіки та піклування Шевченківського району м.Києва Груніна Д.В. позов підтримала частво, просила надати дозвіл на 3 роки. Суд, заслухавши пояснення сторін, 3-ї особи , дослідивши письмові матеріали справи , приходить до слідуючого. Встановлено , що сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] [INFO]., яка проживає з позивачкою. Відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дочки за кордон, посилаючись на те, що необхідність виїзду за кордон є надуманою та нічим не підтверджена, крім того, він не може надати згоду на виїзд дитини за кордон,оскільки йому не відомо, до якої країни і на який час має наміри виїхати дочка та умови перебування. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згіднозі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, щодають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянинаУкраїни під час перебування за її межами, є паспорт громадянинаУкраїни для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89 покладає на держави зобов"язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому , що один із батьків (або будь-яка інша особа , якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежени й час у інше місце , зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання . Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків , адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини здругим з батьків, порядку участі у вихованні дитини , а також зміну звичайного соціального , культурного , мовного середовища дитини , що впливає на її подальше життя , розвиток і виховання. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.16 Правил оформлення та видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.95. № 231, самостійний виїзд за кордон дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, здійснюється за нотаріально засвідченою згодою батьків (законних представників), а за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Судом оголошувалась перерва для уточнень позивачкою вимог , однак не надано підтверджень необхідності виїзду на одноразовий тимчасовий дозвіл на виїзд малолітній за межі України у її супроводі без згоди батька. Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів , щодо неможливості отримання нотаріальної згоди відповідача на виїзд дітей , крім того не вказує тривалість виїзду , країну , мету . На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), суд дійшов висновку, з урахуванням норм ст. ст. 141, 153 СК України про те, що чинним законодавством не передбачено надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька/матері без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у такій державі окремо. Позивачкою визначено загальний період, на який вона просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у її супроводі без згоди батька та перелік таких країн, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично можуть позбавити батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. При таких обставинах позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.89 ЦПК України момоги відповідача про стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені документально. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed