Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про виключення запису про його батьківство з актового запису про народження дитини [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що на підставі заочного рішення Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 18 жовтня 2010 року його було визнано батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] та на підставі рішення внесено зміни в актовий запис про народження останнього. На підставі заочного рішення суду від 31 жовтня 2012 року з нього стягнуті аліменти на утримання цієї дитини. В жовтні 2013 року йому стало відомо про існування вказаних рішень місцевого осуду. Ухвалою суду від 12 листопада 2013 року заочне рішення від 18 жовтня 2010 року про встановлення його батьківства було скасовано. Заочне рішення про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] також скасовано. Спільно з відповідачем він не проживав, на момент народження дитини йому було 16 років, батьківства стосовно дитини ніколи не визнавав. Оскільки судове рішення про визнання його батьківства скасоване, просив суд виключити запис про його батьківство з актового запису про народження [PERSON], [INFO]. Рішенням Совєтського районного суду м. Макіївки Донецької області від 21 січня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виключення запису про батька з актового запису про народження дитини задоволено. Не погодившись з рішенням суду відповідач, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вважає, що судом при ухвалені рішення порушено норми матеріального та процесуального права, позивачем не надано ніяких доказів, які б заперечували його батьківство. У судовому засіданні апеляційного суду апелянт [PERSON] наполягали на доводах апеляційної скарги. Позивач [PERSON] проти скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши правильність юридичної оцінки та повноту встановлення обставин справи, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 08.05.2013 року [PERSON] записаний батьком [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень було зроблено відповідний запис за № 152 Совєтським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції (а.с. 5). Зазначене підтверджене актовим записом про народження дитини № 152 від 23.05.2008 року, що був наданий Совєтським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції. Актовий запис про народження [PERSON], [INFO], був змінений 08 травня 2013 року, підставою для внесення змін стало заочне рішення Совєтського районного суду м. Макіївки від 18 жовтня 2010 року про визнання батьківства та внесення змін в запис про батька. При первісній реєстрації неповнолітнього [PERSON], [INFO] відомості про батька дитини були внесені за заявою заявника у відповідності вимог ст. 135 СК України, про що свідчить пункт 20 актового запису та повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження. Особою, що зверталась до відділу державної реєстрації факту народження малолітнього, був [PERSON] (п.18 актового запису). Прізвище, ім'я по батькові дитини було записано як «[PERSON]», відомості про батька були записані як «[PERSON]». Після внесення змін 08 травня 2013 року прізвище дитини було змінено відповідно на «[PERSON]» та були змінені відомості про батька: прізвище відповідно на «[PERSON]», по батькові на «[PERSON]» (а.с. 26-28). Ухвалою Совєтського районного суду м. Макіївки від 12 листопада 2013 року було скасовано заочне рішення Совєтського районного суду від 18 жовтня 2010 року, яким [PERSON], [INFO] було визнано батьком [PERSON], [INFO] у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства ( а.с.9). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходили з того, що на момент розгляду спору будь-яких підстав для існування запису про позивача як про батька в актовому записі № 152 про народження [PERSON], [INFO] немає, оскільки немає добровільної заяви [PERSON] про визнання свого батьківства, поданої до державного реєстратора, та скасоване рішення суду, на підставі якого було визнано батьківство позивача. Проте погодитись із такими висновками не можна, оскільки суд дійшов його із порушенням норм матеріального права. Статтею 136 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст. 122 цього кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 10 постанови „ Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів " № 3 від 15 травня 2006 року, в судовому порядку батьківство може бути оспорено як у випадках, коли в Книзі реєстрації народжень батьками дитини записано осіб, які перебували у шлюбі між собою (статті 122, 124 СК), так і тоді, коли при реєстрації народження дитини її батьком на підставі спільної заяви батьків або заяви чоловіка, котрий визнавав себе батьком, записано особу, яка не перебувала у шлюбі з матір'ю дитини (статті 126, 127 СК). З матеріалів справи вбачається, що позивача записано батьком в актовому записі № 152 про народження [PERSON], [INFO] року на підставі судового рішення (стаття 125 СК). Беручи до уваги наведене, апеляційний суд відзначає, що, оскільки позивач не перебував у шлюбі з відповідачкою та не подавав заяви про визнання свого батьківства, він не може оспорювати батьківство в судовому порядку. З огляду на те, що позивач обрав спосіб захисту порушеного права, який не передбачено законом, у задоволенні заявленого позову йому слід відмовити.

Outcome: partial