Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя за набувальною давністю, посилаючись на наступне. З 24.08.2002 року вона знаходилась у шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу у них спільних дітей немає. 20.05.2004 року її батьки купили квартиру [ADDRESS] , що складалась з двох кімнат. Договір купівлі-продажу був оформлений на її ім`я. Чоловік надав нотаріально посвідчену згоду на придбання нею вказаного майна, ніяких претензій щодо квартири не пред`являв. Куплена квартира зареєстрована на її ім`я в Нікопольському МБТІ. Вподальшому шлюб між нею та [PERSON] був розірваний в органах ДРАЦС. При розірванні шлюбу між ними не виникало майнового спору, в результаті чого відповідач надав свою згоду на розірвання шлюбу без втручання судових органів. На підставі їх спільної заяви шлюб було розірвано 28.11.2006 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів було зроблено актовий запис № 624. Після розірвання шлюбу їй було присвоєно дошлюбне прізвище [PERSON] . У листопаді 2006 року її колишній чоловік забрав із зазначеної квартири всі свої особисті речі. На даний час вона бажає розпорядитись належною їй квартирою [ADDRESS] . Проте, у вчиненні нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна їй було відмовлено в усній формі, оскільки вказана квартира куплена під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] . Протягом тривалого часу після розірвання шлюбу її колишній чоловік не заявляв і не заявляє ніяких претензій щодо свого права на частку в квартирі, яка була куплена за час шлюбу. Йому було прекрасно відомо про те, що квартиру купили її батьки, їх з відповідачем спільних коштів не було витрачено ні копійки для придбання квартири [ADDRESS] . Шлюб між ними розірваний в органах ДРАЦС, що також свідчить про відсутність претензій щодо поділу майна між подружжям. З моменту розірвання шлюбу між ними минуло вже 14 років. Згідно вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК Украни, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Усі вказані вимоги щодо спірної квартири нею виконані. Вона протягом 14 років відкрито володіє квартирою [ADDRESS] . Вказане майно зареєстроване в реєстраційних органах на її ім`я. На її ім`я укладені всі договори з обслуговуючими організаціями, вона особисто сплачує всі комунальні платежі за користування природним газом, електроенергією, водою тощо в належній їй квартирі. Тобто, вона відкрито та безперервно протягом 14 років володіє квартирою [ADDRESS] . За цей час ніяких претензій з боку відповідача до неї з приводу володіння спірною квартирою не надходило. Згідно повідомлення Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, що знаходиться за місцем розташування спірного майна, від 16.02.2021 року, ніяких відомостей щодо перешкоджання нею доступу до квартири [ADDRESS] з боку відповідача не надходило. Таким чином, за законом немає ніяких обмежень щодо набуття нею права власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно. Визнання за нею права власності на частку квартири не нанесе суттєвої шкоди інтересам відповідача. Вартість спірного майна складає 86 000 грн. Тому вартість 1/2 частини квартири [ADDRESS] складає 43 000 грн. За таких обставин звернувся до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримала в повному обсязі і додатково суду пояснила. що відповідачу достеменно відомо, що його грошей в квартиру її довірительки вкладено не було ні копійки. Квартиру купили батьки позивачки. Відповідач після розірвання шлюбу з приводу поділу майна до суду не звертався. Позивачка надала заяву про розгляд справи у свою відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.35). Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином (а.с.36), в тому числі, й оголошенням на офіційному веб-порталі «Судової влади» (а.с.34). Будь-яких заперечень, відзивів на позовну заяву. Заяв про відкладення розгляду справи тощо від нього до суду не надходило. Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача. Вислухавши представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як встановлено в судовому засіданні, з 24.08.2002 року позивачка по справі знаходилась у шлюбі з [PERSON] (а.с.6). Від шлюбу у сторін по справі спільних дітей немає. 20.05.2004 року була придбана квартира [ADDRESS] , що складалась з двох кімнат (а.с.10-14). Договір купівлі-продажу був оформлений на ім`я позивачки. Відповідач надав нотаріально посвідчену згоду на придбання нею вказаного майна (а.с.8). 28.11.2006 року шлюб між сторонами по справі був розірваний в органах ДРАЦС (а.с.7). При розірванні шлюбу між ними не виникало майнового спору. Після розірвання шлюбу позивачці було присвоєно дошлюбне прізвище [PERSON] . У листопаді 2006 року відповідач забрав із зазначеної квартири всі свої особисті речі. На даний час позивачка має намір розпорядитись належною їй квартирою [ADDRESS] . Проте, у вчиненні нотаріальної дії щодо відчуження належного їй майна позивачці по справі було відмовлено в усній формі, оскільки вказана квартира куплена під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] . Протягом тривалого часу після розірвання шлюбу відповідач не заявляв і не заявляє ніяких претензій щодо свого права на частку в квартирі, яка була куплена за час шлюбу. З моменту розірвання шлюбу між сторонами минуло 14 років. Згідно вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.344 ЦК Украни, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Усі вказані вимоги щодо спірної квартири позивачкою виконані. Вона протягом 14 років відкрито володіє квартирою [ADDRESS] . Вказане майно зареєстроване в реєстраційних органах на її ім`я. На її ж ім`я укладені всі договори з обслуговуючими організаціями, позивачка особисто сплачує всі комунальні платежі за користування природним газом, електроенергією, водою тощо в належній їй квартирі (а.с.15-27). Тобто, позивачка по справі відкрито та безперервно протягом 14 років володіє квартирою [ADDRESS] . За цей час ніяких претензій з боку відповідача до неї з приводу володіння спірною квартирою не надходило. Згідно повідомлення Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, що знаходиться за місцем розташування спірного майна, від 16.02.2021 року, ніяких відомостей щодо перешкоджання позивачкою доступу до квартири [ADDRESS] з боку відповідача не надходило (а.с.9). Дані обставини в судовому засіданні також були підтвердженні показанніми свідків [PERSON] та [PERSON] . Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона - мати позивачки. Спірну квартиру вони з чоловіком придбали для своєї доньки. Ця квартира належала їх родичам і деякий час, років зо 3, вони проживали в цій квартирі усією сім`єю. А коли вирішили квартиру придбати, то прийняли рішення одразу оформити на доньку, щоб кілька разів не укладати правочини. Тому колишній зять чудово знав, що гроші на квартиру заробив її чоловік - батько позивачки по справі, який працював в Москві, і ніяких претензій щодо квартири після розірвання шлюбу не мав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона - рідна сестра позивачки. Відповідач - колишній чоловік сестри. Коли сестра перебувала в шлюбі і вони з чоловіком були студентами, їх батьки купили їм квартиру, бо батько заробив гроші в Москві і виступив ініціатором купівлі квартири для її сестри. Коли сестра розлучилась з чоловіком в 2006 році, відповідач зібрав речі і виїхав з квартири, не пред`являючи ніяких претензій. Квартиру зараз утримує її сестра. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. У п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 pоку, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Аналіз ст.344 ЦК України дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30 травня 2019 року по справі № 753/15469/18, володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що позивач, дійсно, відкрито і добросовісно володіє Ѕ частиною квартири [ADDRESS] з 2006 року, утримує її, сплачує всі комунальні послуги, що свідчить про те, що позивач є добросовісним набувачем. Судом також не встановлено, що існують інші особи, які б претендували на вказану частку. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на частину житлового будинку за позивачем, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved