Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - Банк) про захист прав споживачів. Позов обґрунтований тим, що [PERSON] як внутрішньо переміщена особа отримує пенсію за віком на поточний рахунок, відкритий у відділенні Банку у місті Кременчуці. У червні 2017 року відповідач заблокував її картку, через що вона не змогла скористатись належними їй грошовими коштами. Вважала, що Банк неправомірно втрутився у її право власності на кошти, позбавив право на соціальний захист, порушив права споживача банківських послуг. На думку [PERSON], дії Банку мають характер дискримінаційних, оскільки таке блокування пенсійних карток застосовується виключно до осіб, які проживають на не підконтрольній території України. Представник позивача адвокат Малтиз А.В. в судовому засіданні позов підтримав повністю із зазначених підстав. Відповідач позов не визнав. У відповіді на позовну заяву Банк зазначав, що у своїй діяльності керується, зокрема, Постановами Кабінету Міністрів України, які є обов'язковими до виконання. Постановою КМУ № 637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлена умова фізичної ідентифікації власників цих карток через певні проміжки часу. В разі непроходження такої ідентифікації Банк зобов'язаний зупинити видаткові операції за поточним рахунком. Пенсійна картка [PERSON] була заблокована 05 червня 2018 року у зв'язку з непроходженням ідентифікації. 07 серпня 2018 року, після ідентифікації клієнта, видаткові операції по картці були відновлені. Заперечуючи проти позовних вимог, Банк посилався на висновки Верховного Суду у Постанові від 20 грудня 2018 року у справі № 826/12123/16 про те, що вимоги фізичної ідентифікації не суперечать положенням чинного законодавства. Представники відповідача [PERSON], Батюк А.Г. у судовому засіданні зазначену позицію Банку підтримали. Провадження у справі було відкрито ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 12 липня 2018 року (а.с. 24). Ухвалою суду від 20 листопада 2018 року, суд закінчив підготовче провадження у справі (а.с. 58). 23 січня 2019 року ухвалою суду було задоволено клопотання представника відповідача про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв'язку з Червонозаводським районним судом м. Харкова (а.с. 74). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] зареєстрована за адресою: будинок [ADDRESS]. Фактично вона проживає у квартирі [ADDRESS] (довідка № 1604002721 від 01 серпня 2016 року, а.с. 9). Позивач є пенсіонером за віком, пенсію отримує на поточний рахунок [NUMBER], відкритий на підставі заяви позивача про приєднання про Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки, а.с. 34 - 40). 05 червня 2018 року [PERSON] мала намір скористатись пенсійними коштами, проте виявилось, що її карта заблокована Банком. 07 серпня 2018 року вона звернулася з письмовою заявою до керуючого відділенням Банку у м. Кременчуці та просила пояснити причину і точну дату блокування картки (а.с. 41). 10 серпня 2018 року Банк надав їй відповідь про те, що видаткові операції по пенсійній картці були зупинені 05 червня 2018 року у зв'язку з непроходженням фізичної ідентифікації. Сторони підтвердили в судовому засіданні, що видаткові операції були відновлені 07 серпня 2018 року після ідентифікації клієнта у відділенні ПАТ «ОщадБанк», і позивач змогла скористатись власними коштами. Вирішуючи спір, суд виходить з того 5 листопада 2014 року КМУ прийняв Постанову № 637«Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова №637). Абзац 6 пункту 1 Постанови № 637, в редакції чинній на час звернення позивача до суду, визначав, що строк дії карток встановлюється до трьох років за умови проходження фізичної ідентифікації клієнта в установах публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» перші 2 рази кожні шість місяців, у подальшому - кожні 12 місяців. Після завершення строку дії картки вона перевипускається за рахунок публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Згідно з абзацом 7 пункту 1 Постанови № 637, за відсутності проходження фізичної ідентифікації одержувачів соціальних виплат публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зупиняє видаткові операції за поточним рахунком та не пізніше ніж протягом наступного дня інформує про таке рішення структурний підрозділ з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, який видав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об'єднані управління, які здійснюють виплату пенсій, та Міністерство фінансів. Відповідно до абзацу 8 пункту 1 Постанови № 637, поновлення або припинення соціальних виплат здійснюється публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України" на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утвореної районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 (Даний пункт викладено в редакції абзацу 10 пункту 1 Постанови № 637). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що вони встановлюють додаткові вимоги для внутрішньо переміщених осіб під час здійснення їм соціальних виплат за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування та запроваджено контроль за здійсненням таких виплат. У відповідності до статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207-VI) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Законом № 5207-VI передбачено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак: забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб; забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб; повагу до гідності кожної людини; забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб. Статтею 6 цього ж Закону визначено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються. Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб. Вимога фізичної ідентифікації клієнта через певні проміжки часу переслідує мету запобігти вчиненню злочинів із коштами, які спрямовуються державою на соціальні виплати своїм громадянам. У цьому сенсі така вимога є дієвим превентивним механізмом і не є такою, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили або має дискримінаційний характер. Саме до такого висновку дійшли суди у справі № 826/12123/16, вирішуючи спір про визнання нормативно-правових актів, зокрема абзаців 6,7,8 Постанови КМУ № 637 незаконними та такими, що не відповідають правовому акту вищої юридичної сили. Верховний Суд своєю постановою від 20 грудня 2018 року залишив без змін постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 29 червня 2017 року, якою у задоволенні позову в цій частині було відмовлено, та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2018 року, якою постанова окружного суду була залишена без змін. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок виконання операцій із застосуванням платіжних інструментів, у тому числі обмеження щодо цих операцій, визначаються законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. У свою чергу положеннями п. 8.2. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління Національного банку України від 12.11.2003 року за № 492, поточний рахунок, операції за яким можуть здійснювались з використанням електронних платіжних засобів використовується відповідно до визначених цією інструкцією режимів поточних рахунків з урахуванням обмежень, установлених законодавством України, у тому числі цією главою. Відповідно до ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Відповідно до ч. 4 ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Таким чином постанови КМУ є актами законодавства України, обов'язковими до виконання, які враховуючи спеціальні норми, ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 13 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 8.2. Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків в національній та іноземних валютах можуть передбачати обмеження використання поточних рахунків, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed