Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилається на те, що 19.04.2013р. між нею та [PERSON],інтереси якого представляв [PERSON] було укладено письмовий Договір купівлі-продажу нежилих приміщень, які позначені в технічному паспорті 87-1 - 87-4, загальною площею 72,10 м.кв., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Стверджує, що право власності [PERSON] на нежилі приміщення, які є предметом зазначеного договору, посвідчується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 24.09.2010р., державна реєстрація якого здійснена Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації 18.08.2011р. На підтвердження своїх доводів щодо позовних вимог вказує, що у зв'язку з тим, що нотаріально посвідчений договір продавець 19.04.2013р. укладати був неготовий, а кошти просив оплатити, то останнім запропоновано укласти договір купівлі-продажу нежилих приміщень в письмовій формі, а відповідно до вимог п. З.2.2. даного Договору -«ПРОДАВЕЦЬ» зобов'язаний організувати (забезпечити) та оплатити нотаріальне посвідчення цього Договору не пізніше 19.05.2013р., при цьому про дату та який нотаріус буде посвідчувати Договір повідомити «ПОКУПЦЯ» не пізніше ніж за два дні до дати посвідчення. Додає, що представником [PERSON] їй передано технічний паспорт нежилих приміщень по [ADDRESS], договір купівлі-продажу нерухомого майна від 24.09.2010р., витяг про державну реєстрацію прав від 18.08.2011р., ключі від вхідних дверей та останній запевнив, що найближчим часом відповідно до вимог Договору буде організовано нотаріальне посвідчення договору. Вказує, що вони з відповідачами мали дійсні наміри укладення договору купівлі-продажу, між ними досягнуто всіх істотних умов договору, а також предмет договору був переданий та отриманий у власність та оплачений, що підтверджує укладений між ними договір. Таким чином до моменту нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежилих приміщень вона розпорядитись своїм майном не має можливості, хоча кошти за нього сплачені вже давно. На неодноразові дзвінки, [PERSON] та його представник [PERSON] тільки обіцяли врегулювати зазначене питання та організувати нотаріальне посвідчення укладеного між ними договору купівлі-продажу, однак жодних дій до цього часу для цього не зробили. Стверджує, що зверталась з Листами 30.05.2013р. та 07.01.2014р. до [PERSON] та його представника [PERSON] та просила на виконання вимог п. З.2.2. Договору повідомити її про дату, час та в якого нотаріуса буде здійснено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, однак відповіді до цього часу не дочекалась. Фактично зазначені особи ухиляються від нотаріального посвідчення договору. На підставі вищевказаного, посилаючись на норми матеріального права, просить суд визнати дійсним договір купівлі -продажу нежилих приміщень, які позначені в технічному паспорті 87-1 - 87-4, загальною площею 72,10 м.кв., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , який укладений 19.04.2013 року між нею та відповідачами. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному об'ємі, посилаючись на доводи , викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, проте вказав, що не бажає сплачувати власні кошти на переоформлення договору, оскільки [PERSON] не виділив кошти на його переоформлення. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за відсутності [PERSON], оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Крім того, відповідач [PERSON] є представником [PERSON] на підставі довіреності від 12.03.2014 року, згідно з якою [PERSON] має право вести справи у суді з усіма правами, які надано позивачу, відповідачу, третій особі або потерпілому і т.д. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд не приймає визнання позову відповідачем та вважає ,що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного: Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Дані правовідносини у системному зв'язку регулюються: - ч. 1 ст. 3 ЦПК України, згідно якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Дане правило також закріплено в ч.1 ст. 15 ЦК України; - ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається; - ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; - ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою; -ст. 655 ЦК України, згідно якої за договором купівлі -продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму; - п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справі № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК); - відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним; - відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації; - Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін; - Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації; -якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК); - статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; - ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень »- передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Судом досліджено матеріали справи, а саме: -договір купівлі - продажу від 24.09.2010 року укладений між УПП «Сантехбудмеханізація» та [PERSON] (а.с.4);Витяг про державну реєстрацію прав щодо спірного нежитлового приміщення /а.с.5/;Технічний паспорт на приміщення [ADDRESS]/а.с.6-10/;договір купівлі продажу нежилих приміщень від 19.04.2013 року, укладений між [PERSON], інтереси якого на підставі довіреності представляв [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони /а.с.13/;довіреність від 12.03.2014 року , видана [PERSON], згідно якої він уповноважує [PERSON], [PERSON], [PERSON] з метою продажу спірного майна вчиняти ряд дій, перерахованих в п.2 цієї довіреності (а.с.12);Листи -вимоги від 30.05.2013 року та 07.01.2014 року, згідно яких позивач звертає увагу відповідача та його представника на порушення з їх боку договірних зобов'язань щодо здійснення переоформлення нежитлових приміщень/а.с.14-15/. При розгляді даної справи судом встановлено, що позивачка звернулась з даним позовом,посилаючись на те, що укладаючи договір купівлі - продажу сторони досягли домовленості щодо усіх умов договору та відповідно до п.3.2.2 даного договору відповідач зобов»язаний організувати та оплатити нотаріальне посвідчення цього договору. Порушуючи дану вимогу, відповідач на даний час не організував нотарільне посвідчення договору у зв»язку з чим не виконав взяті на себе зобов»язання. Позивачка стверджує, що намагалася урегулювати дане питання з відповідачами та додає до матеріалів справи два листи-вимог від 30.05.2013р. та від 07.01.2014 року, проте,доказу того, що дані листи дійсно надсилались відповідачам та отримані ними, суду не надано. Крім того, відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У п.п. 2.2 Договору купівлі -продажу нежилих приміщень від 19.04.2014 року вказано, що кошти у розмірі 246733 грн. покупець сплатив , а продавець отримав до підписання цього договору. Проте, будь - якого підтвердження про виконання зі сторони позивачки взятих на себе зобов"язань (в тому числі сплату вартості нежитлових приміщень) суду не надано. Крім вищевказаного слід зазначити, що договір купівлі-продажу нежитлових приміщень в силу ст. 657 ЦК України, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, оскільки суду не надано належних доказів виконання зі сторони позивачки взятих на себе зобов'язань та спроби позасудового врегулювання даного спору (не надання підтвердження отримання відповідачами листів - вимог) підстав для визнання даного договору дійсним не має. Норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України, пов'язується з державною реєстрацією правочину, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Крім того, з досліджених наданих суду довіреностей, відповідно до загальних засад представництва інтересів фізичних осіб у суді, випливає, що відповідач у цій справі [PERSON] уповноважує представляти в судах його інтереси відповідача [PERSON] і представника позивача [PERSON], що опосередковано вказує на відсутність спірних правовідносин між позивачем та відповідачами./а.с.23,24/. [PERSON] послався на технічну помилку нотаріуса, щодо затвердження довіреності від [PERSON] на його ім'я, що судом оцінюється критично. На підставі наведеного, враховуючи всі обставини справи,

Outcome: dismissed