Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

У жовтні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2) про стягнення матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок ДТП. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 жовтня 2015 року на перехресті вул. Стеценка - вул. Щербакова у м. Києві відповідач 2 керуючи автомобілем марки «Шевроле», державний реєстраційний номер [NUMBER], здійснив зіткнення з автомобілем марки «Шевроле», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням позивача, що призвело до пошкодження транспортного засобу позивача. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року визнано відповідача 2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Цивільна відповідальність відповідача 2 застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес». Згідно звіту №730 про визнання вартості і матеріального збитку транспортного засобу, що був проведений TOB «Незалежна Експертно - Асистуюча компанія», на вимогу ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», вартість матеріального збитку автомобіля марки «Шевроле» номерний знак [NUMBER] склала 29 605,51 грн. Згідно оцінки, проведеної позивачем самостійно в ТОВ Український експертний центр «Експерт-Сервіс-Авто», вартість відновленого ремонту автомобіля марки «Шевроле» номерний знак [NUMBER] складає 52731,05 грн. Позивач зазначає, що до ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» направлявся адвокатський запит про здійснення перерахунку вартості матеріального збитку з урахуванням оцінки вартості запчастин та ремонтних робіт, однак листом №676-05 від 11.05.2016 року відповідач 1 повідомив, що оцінку вартості матеріального збитку вже встановлено. Тому, позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача 1 - 50000,00 грн. відшкодування матеріальної шкоди, стягнути з відповідача 2 - 2731,05 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 10000,00 грн. відшкодування моральної шкоди та судові витрати. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача 1 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, підтримав письмові заперечення. У судове засідання відповідач 2 не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача 1, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В судовому засіданні встановлено, що 27 жовтня 2015 року на перехресті вул. Стеценка - вул. Щербакова у м. Києві відповідач 2 керуючи автомобілем марки «Шевроле», державний реєстраційний номер [NUMBER], здійснив зіткнення з автомобілем марки «Шевроле», державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням позивача, що призвело до пошкодження транспортного засобу позивача. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року визнано відповідача 2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП (а.с. 5). Відповідно положень ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої її ухвалено з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 27 жовтня 2015 року, відбулася з вини [PERSON], цивільно-правова відповідальність якої була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес». Згідно звіту №730 про визнання вартості і матеріального збитку транспортного засобу, що був проведений TOB «Незалежна Експертно - Асистуюча компанія», на вимогу ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», вартість матеріального збитку автомобіля марки «Шевроле» номерний знак [NUMBER] склала 29605,51 грн. (а.с. 13-30). Згідно оцінки, проведеної позивачем самостійно в ТОВ Український експертний центр «Експерт-Сервіс-Авто», вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Шевроле» номерний знак [NUMBER] складає 52731,05 грн. (а.с. 99-115). 22.03.2016 року, 29.04.2016 року до ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» направлялися адвокатські запити з приводу здійснення перерахунку вартості матеріального збитку з урахуванням оцінки вартості запчастин та ремонтних робіт, листами №661-05 від 29.04.2016 року, №676-05 від 11.05.2016 року відповідач 1 повідомив, що оцінку вартості матеріального збитку вже встановлено (а.с. 10, 12, 32-33). Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України). З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України). Постанова Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" за №6 від 27.03.1992 року із змінами та доповненнями роз'яснює, що шкода заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Як вбачається з рішення Апеляційного суду м. Києва №753/21537/15-ц від 22.06.2016 року: «Правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок». Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно ст. 3 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Отже, на спірні правовідносини поширюється дія ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до п. 1 ст. 35 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. Згідно з пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, в тому числі і: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Тому суд дійшов аргументованого висновку про те, що положеннями пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що підставою для відмови у страховій виплаті є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, при цьому цей строк підлягає обчисленню саме з моменту скоєння ДТП (27 жовтня 2015 року), а не з моменту ухвалення постанови, яким встановлена вина особи, яка заподіяла шкоду (03 березня 2016 року), у зв'язку з цим дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в частині відшкодування матеріальної шкоди відповідачем 1. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року у справі №6-2808цс15. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов'язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Отже, позивач має право вимоги до відповідача 2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП у повному обсязі, або у разі недостатньої виплати страховою компанією, в межах фактичної різниці, але з урахуванням того, що суд не має право вийти за межі позовних вимог, а до відповідача 1 позивач не звертався із заявою про виплату страхового відшкодування, тому суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 1 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 2731,05 грн. Згідно ч. 2 1 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Враховуючи пояснення та надані у справі докази, суд вважає, що позивач не довела тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не підтвердила завдання їй моральної шкоди, тому суд, приходить до висновку про відмову у виплаті моральної шкоди відповідачем 2. Згідно ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ст. 60 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, позивачу дійсно завдано шкоду з вини відповідача 2, що також підтверджується постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року, позивач мав право вимоги до відповідача 2 про виплату шкоди в повному обсязі або у разі недостатньої виплати страховою компанією, в межах фактичної різниці, але враховуючи те, що позивач не звертався до відповідача 1 із заявою про виплату страхового відшкодування, тим самим порушивши порядок та умови отримання ним страхового відшкодування, а суд не має право вийти за межі позовних вимог, суд приходить до висновку, що звернення позивача до відповідачів про відшкодування матеріальної шкоди є передчасним, крім того, позивач не підтвердив завдання йому моральної шкоди, а тому, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed