Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідачки про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 серпня 2017 року відповідачем [PERSON] , та [PERSON] складена розписка про отримання в [PERSON] у позику коштів в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) євро з метою купівлі квартири. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики надана розписка, з якої випливає, що [PERSON] та [PERSON] отримали від позивача кошти із зобов`язанням повернути вказану суму. За позичені кошти 15 березня 2011 року була придбана квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності від 14 серпня 2019 року №177523307 та визнається відповідачкою. Відповідачка [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися повернути кошти до 2017 року. Однак до теперішнього часу відповідач не повернула борг в повному обсязі. 07 липня 2014 року відповідачкою та [PERSON] було повернуто частину боргу у сумі 600 (шістсот) євро, а решту боргу -14 400 (чотирнадцять тисяч) євро [PERSON] , та [PERSON] зобов`язались повернути надалі (на першу вимогу кредитора). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16 серпня 2019 року, серія [NUMBER] (повторно). Зазначає, що [PERSON] був рідним братом її, позивачки. Відтак, після смерті рідного брата [PERSON] відповідачка відмовилась від повернення боргу. На неодноразові прохання до відповідачки добровільно вирішити умови та строки повернення коштів, відповідачка відмовляється, а запропоновані нею умови про довгострокове повернення коштів є неприйнятним для позивачки. У зв`язку з відмовою відповідача добровільно повернути борг, позивачкою [PERSON] 29 вересня 2019 року через поштове відділення «Укрпошта» направлено вимогу про повернення боргу у розмірі 7 700 (сім тисяч сімсот) євро (без врахування боргу [PERSON] ). Станом на день подання позову борг не повернутий, чим порушено права позивачки. Представником відповідачки подано відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог. Вказує на те, що після смерті чоловіка відповідачка неодноразово наголошувала позивачці, що вона визнає за собою боргові зобов`язання в сумі 1/2 частки від суми боргу, що становить 7 200 (сім тисяч двісті) євро. Позивачка та відповідачка в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про час, дату і місце судового засідання. Представник позивачки подав заяву про проведення судового засідання без його участі, уточнив позовні вимоги, просить стягнути з відповідачки на користь позивачки борг в сумі 7 200 (сім тисяч двісті) євро. Представник відповідачки подала заяву, в якій просить слухати справу без її участі та участі відповідачки, зазначає, що відповідачка позов визнає. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно розписки від 22.08.2017р. відповідачка [PERSON] та [PERSON] позичили 08.01.2011р. у позивачки [PERSON] кошти в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) євро. Згідно цієї ж розписки, 07.07.2014р. позичальники віддали частину грошей в сумі 600 (шістсот) євро, а решту боргу зобов`язуються повернути. Даний факт відповідачкою визнається. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, станом на час звернення до суду із позовом, відповідачка взятих на себе зобов`язань не виконала, то у зв"язку із цим утворилась заборгованість, згідно умов отримання коштів, викладених у розписці. Приписами ч. 1 ст. 1046 ЦК України, встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідно до ч. 2ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Надання позивачкою в борг відповідачці грошових коштів підтверджується матеріалами справи, кошти відповідачка не повернула, доказів на підтвердження виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів позивачці, суду не надала. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що відповідачка свої зобов`язання за вказаним вище договором позики (розпискою) виконала частково, суму боргу не повернула, а відтак така підлягає стягненню із відповідачки в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Ч.3 ст.200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Суд не знаходить підстав для стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу. Так, відповідно до п.1.ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно з п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. До матеріалів справи позивачкою та її представником не долучено будь - яких доказів, які свідчать про понесення позивачем витрат на правничу допомогу. Разом з тим, ч.1 ст.142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково. На підставі викладеного та

Outcome: approved