Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь 59 326,93 грн. недоплаченої частини заробітної плати за період з серпня 2008 року по серпень 2013 року; 102 917, 25 грн. - середньої заробітної плати за період затримки розрахунку з 23.08.2013 року по 15.05.2018 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.04.2007 була прийнята на посаду інженера-технолога першої категорії у відділ головного технолога ТзОВ "Львівські автобусні заводи, 01.04.2011 переведена на відокремлений структурний підрозділ ТзОВ "Львівські автобусні заводи" на посаду інженера-технолога, а 22.08.2013 звільнилась за згодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Проте, при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку. Невиплачена заробітна плата за період із серпня 2008 року по серпень 2013 року становить 59 326, 93 грн. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку, просить стягнути з нього також і середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 23.08.2013 по 15.05.2018 у розмірі 102 917, 25 грн. Ухвалою суду від 18.05.2018 прийнято позовну заяву та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Просять позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача Руккас Д.М. у судовому засіданні позов не визнав з підстав, що викладені у відзиві, та пояснив, що розмір заявленої позивачем заборгованості з невиплати заробітної плати необґрунтований, а розрахунок, на який вона покликається, не може бути засобом доказування. Окрім цього, позивачем не надано доказів виконання нею трудових функцій належним чином та нарахування за виконану роботу заробітної плати, а також доказів невиплати в установлений строк заробітної плати. Вказав на пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним позовом та відсутність даних про наявність поважних причин, які перешкоджали б вчасному зверненню до суду. Також зазначив про відсутність належного обґрунтування позивачем факту наявності трудових відносин між сторонами, оскільки код юридичної особи відповідача інший, ніж той, що міститься в трудовій книжці позивача на печатці під написом про звільнення. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.04.2007 [PERSON] згідно з наказом №15-кс від 02.04.2007 ТзОВ «Львівські автобусні заводи» була прийнята на посаду інженера-технолога першої категорії відділу головного технолога. 01.04.2011 на підставі наказу №034 від 01.04.2011 була переведена на відокремлений структурний підрозділ ТзОВ "Львівські автобусні заводи" на посаду провідного інженера -технолога, а 22.08.2013 позивач звільнена згідно з п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки позивача. Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Зі схеми годинних тарифних ставок працівників ТОВ «Львівські автобусні заводи» вбачається, що позивачу було встановлено погодинну тарифну ставку в розмірі 9,37 грн. на посаді інженера-технолога першої категорії, та 10,89 грн. на посаді провідного інженера-технолога за 1 годину відпрацьованого робочого часу. При цьому, як встановлено з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України та розрахунку заборгованості, зробленого позивачем виходячи із таких відомостей, відповідачем за період з серпня 2008 року по серпень 2013 року проводилося нарахування та виплата заробітної плати не в повному розмірі, у зв'язку із чим, на час її звільнення виникла заборгованість в розмірі 59 326, 93 грн. Вказані обставини представником відповідача не спростовано та не надано суду довідку про розмір заробітної плати позивача та заборгованості, інших документів про нарахування та виплату останній заробітної плати, а тому даний розрахунок заборгованості приймається судом до уваги. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не представив суду жодних належних доказів щодо спростування зазначених фактів та проведення повного розрахунку при звільненні з позивачем, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 59 326, 93 грн. недоплаченої частини заробітної плати за період з серпня 2008 року по серпень 2013 року. Згідно з ст.34 Закону України «Про оплату праці» працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до роз'яснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. З наданого позивачем розрахунку середнього заробітку за період затримки розрахунку із виплати заробітної плати, проведеного з врахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за період з 23.08.2013 (день звільнення) по 15.05.2018 року складає 102 917 грн. 25 коп., з розрахунку 86,85 грн. середньоденної заробітної плати х 1185 робочих днів. При цьому, середньоденний заробіток розрахований, виходячи із суми заробітку за два місяці, що передували звільненню (червень, липень 2013р.) поділеного на кількість робочих (відпрацьованих) днів за цей період (1557,27 +2003,76) = 3561,03 / 41 = 86,85 грн. З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що відповідач не провів із позивачем повного розрахунку в строк, визначений ст.116 КЗпП, поданого позивачем розрахунку не спростовано, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути середню заробітну плату за час затримки розрахунку із позивачем за період з 23.08.2013 по 15.05.2018 в розмірі 102 917, 25 грн., в межах заявлених позовних вимог, виходячи з того, що позивач наполягала на стягненні саме такої суми середнього заробітку, яка не перевищує визначеного судом розміру . Разом з цим, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Окрім цього, суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Інші доводи представника відповідача, викладенні у відзиві, не спростовують вказаних висновків суду та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1622, 00 грн. Рішення суду в частині виплати середньої заробітної плати за один місяць, у відповідності до вимог п.2. ч.1 ст.430 ЦПК України допустити до негайного виконання. На підставі ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України та

Outcome: approved