Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-14 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказав, що він з 06.07.2002 по 29.12.2014 перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На даний час діти знаходяться на повному утриманні позивача, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей. Ухвалою суду від 30.04.2021 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні, призначено судове засідання для розгляду справи по суті, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, зазначив, що діти проживають з ним та знаходяться на його утриманні, відповідач коштів на утримання дітей не надає, створила нову сім`ю. Відповідач відзиву на позовну заяву не надала, в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, вказавши, що не заперечує надавати кошти на утримання дітей, проте не згодні з обґрунтуванням позовної заяви, оскільки дітям допомагає, зокрема купила старшій дитині ноутбук, перераховувала їй грошові кошти на банківську карту, зазначала, що старша дитини з батьком не проживає. 01.10.2021 відповідач звернулась до суду з заявою про допит в якості свідка - [PERSON] , яку в судовому засіданні 15.10.2021 підтримала. Судом вказану заяву залишено без розгляду у зв`язку з подання заяви про виклик свідка після початку розгляду справи по суті. Суд, заслухавши сторін, дослідивши письмові докази та матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи, судом встановлено, що дійсно сторони з 06.07.2002 до 29.12.2014 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2014 шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить копія рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2014 у справі №334/9027/14-ц. Від цього шлюбу мають двох дітей - [PERSON] , [INFO] , яка на момент звернення позивача з позовом була неповнолітньою, та малолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження дітей: [PERSON] - серії [NUMBER] та [PERSON] - серії [NUMBER] , батьками дітей записані: [PERSON] та [PERSON] . Після укладення нового шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , про що надала копію паспорта громадянина України у формі ID-картки. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.06.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутністю домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає вправі звернутися до суду з відповідним позовом. З наданих суду копії свідоцтва про право власності на житло та довідок про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають разом з позивачем - в квартирі [ADDRESS] , яка належить їм на праві приватної власності в рівних частках. Доказів протилежного суду не надано. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, а також те, що стягнень за іншими виконавчими листами у нього немає. Окрім цього, ст. 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Враховуючи вищевикладені норм СК України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільних дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх доходів відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину для дитини відповідного віку. Заперечення відповідача, які грунтуються на придбанні нею ноутбуку для старшої дитини, на правильність висновків суду не впливає, оскільки, як встановлено з копії квитанції, оригінал якої оглянуто судом в судовому засіданні, ноутбук придбано 15.09.2020, тоді як позивачем заявлено вимоги про стягнення аліментів з дня звернення з позовною заявою, тобто з 02.04.2021. Щодо посилань відповідача на ту обставину, що вона надає дітям доппомогу шляхом перерахування грошових коштів на їх картки, суд зазначає, що доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано. Разом тим, з урахуванням того, що на момент винесення рішення [PERSON] , [INFO] , виповнилось 18 років, а позивач правом збільшення позовних вимог під час розгляду справи не скористався, суд зауважує, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України „Про судовий збір" від 08.07.2011 року звільнений від сплати судового збору, а тому згідно з 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 908,00 грн. Поряд з тим, згідно з положеннями п.1 ч.1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved