Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] згідно виданого нотаріальною конторою свідоцтва про право власності від 15 травня 2013 року, який вона придбала на аукціоні з реалізації арештованого майна, після чого з'ясувалось, що попередній власник будинку разом з іншими членами сім'ї виїхали з будинку, але з реєстраційного обліку не знялися, в зв'язку з чим вона як новий власник жилого приміщення звернулась з листом до відповідача [PERSON] про добровільне зняття з реєстраційного обліку, на що остання повідомила що цього робити не буде. Вона придбала житловий будинок для особистого проживання та проживання членів її сім'ї, а реєстрація місця проживання в цьому будинку відповідачів, з якими її не пов'язують ні родинні стосунки, ні договірні відносини, перешкоджає їй повноцінно ним користуватися та обмежує її права як власника, в зв'язку з чим відповідно до ст.391 ЦК України змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням в належному їй на праві власності будинку, оскільки реєстрація останніх перешкоджає їй розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. У судове засідання позивачка, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.26), не з'явились, надавши письмову заяву, за якою прохали розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала їх задовольнити, а разі неявки відповідачів не заперечувала проти розгляду справи за їх відсутності в порядку заочного провадження. Відповідачі, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи(а.с.27-28), в судове засідання не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, як не надали і будь-яких заперечень на позов та доказів, які їх обґрунтовують. В зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за письмовою згодою представника позивача у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно виданого Солонянською державною нотаріальною конторою Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим №1-878 свідоцтва від 15 травня 2013 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності прав від 15 травня 2013 року (а.с.9-13) позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], в якому відповідно до довідок Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області та довідок адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області (а.с.14,18-19) зареєстровані з 20 травня 1983 року відповідачка [PERSON], [INFO], та з 23 березня 1965 року відповідач [PERSON], [INFO], які за вказаною адресою згідно довідки Солонянської селищної ради не проживають (а.с.14). З зазначеного вбачається, що реєстрація відповідачів, які не є членом сім'ї нового власника житлового будинку та не перебуває з ним в договірних відносинах щодо оренди житла, виникла до набуття права власності на вказане нерухоме майно позивачки [PERSON], яке виникає з моменту державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та яке було зареєстроване 15 травня 2013 року як державним реєстратором нотаріусом Солонянського району Дніпропетровської області згідно свідоцтва від 15 травня 2013 року (а.с.9,11), що свідчить про те, що реєстрація відповідачів в належному позивачеві житловому будинку здійснена без згоди нового власника житлового приміщення, а відповідно порушує його права на користування, володіння та розпорядження належним йому майном. Згідно ст.150, 156 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON], [PERSON] були зареєстровані в житловому приміщенні, яке належить позивачці на праві власності, при попередніх власниках житлового приміщення та без згоди нового власника, що дає право останньому вимагати усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належному їй на праві приватної власності житлового будинку шляхом визнання відповідачів втратившими право на проживання в житловому приміщенні, оскільки вони не є членом сім'ї нового власника житлового приміщення, де зареєстровані без згоди цього власника на його реєстрацію, та між ними відсутні будь-які інші правовідносини з приводу користування відповідачами жилими приміщеннями в житловому будинку, що належать позивачеві на праві приватної власності. В той же час, в частині позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку в належному позивачці на праві власності житловому приміщенні необхідно відмовити, оскільки вони заявлені передчасно, так як набравши законної сили рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення, є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку відповідним органом Міграційної служби України відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Позивачкою суду не надано жодних доказів про те, що їй було відмовлено в здійсненні таких дій. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщення, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а в задоволені решти позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial