Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачів, в якому просять визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог покликаються на те, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] доводяться рідними братами позивачу по справі [PERSON] , Відповідач [PERSON] є донькою відповідача [PERSON] .. [PERSON] у спірній квартирі [ADDRESS] не проживає з 2000 р. Його донька [PERSON] взагалі ніколи не проживала у вказаній квартирі та на даний час проживає разом з матір`ю [PERSON] , яка розлучилась з [PERSON] у 2008 р. [PERSON] у спірній квартирі не проживає з 1994, з дня одруження та проживає у [ADDRESS] разом з дружиною, донькою та тещею. У квартирі немає жодних їхніх речей, вони не допомагали їм в оплаті комунальних послуг. На протязі 30 років всі платежі по квартирі сплачує [PERSON] , ремонти у квартирі проводились також тільки за їхні кошти, жодної участі у матеріальних витратах відповідачі не несуть. Також вказали, що ніколи не чинили будь - яких перешкод відповідачам у користуванні житлом де вони є зареєстрованими. Зокрема у 2012 р. відповідач [PERSON] звертався в суд з позовною заявою про вселення у квартиру, однак у зв`язку з неодноразовими неявками у судове засідання даний позов був залишений без розгляду. У зв`язку з реєстрацією у квартирі відповідачів вони не мають можливості оформити та отримувати субсидію по оплаті комунальних послуг. А тому у відповідності до вимог ст. 71ЖК України вимушені звернутись у суд з даним позовом. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] , позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили суд такі задоволити. Позивач [PERSON] додатково пояснив, що спірна квартира є не приватизована та належить Міністерству Оборони України. Після смерті його батька [PERSON] , [INFO] , який був основним квартиронаймачем він у відповідності до ст. 106 ЖК України виконує права та обов`язки наймача за договором житлового найму, згідно ст. 78 ЖК України. Також вказав, що з моменту винесення Львівським апеляційним судом постанови від 17.12.2018, яким у задоволенні його позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірною квартирою - відмовлено, відповідачі не звертались в суд з позовом про їх вселення у квартиру, відтак відповідно до вимог ст. 72 ЖК України є такими що втратили право на проживання у спірній квартирі. Позивач [PERSON] та [PERSON] у судове засіданні не з`явились, однак подали до суду заяви, згідно яких просили розгляд справи проводити у їхній відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомили. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про закриття провадження у справі, у якій такий зокрема вказав, що позивачі завдали йому, його матері та брату [PERSON] психологічної та фізичної болі, оскільки неодноразово не пускали до квартири, били, виражались нецензурною лайкою, у зв`язку з чим неодноразово приїжджала поліція, через що його здоров`я значно погіршилось, тому він готує позов до суду про відшкодування моральної шкоди. Представники третіх осіб КЕВ м. Львова Міністерства оборони України та виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення позивачів, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, в судовому засіданні встановлено, що предметом спору є трьохкімнатна квартира [ADDRESS] , яка на даний час не приватизована та належить до комунальної власності територіальної громади м.Стрия і закріплена за Міністерством оборони України./а.с.10/ Згідно довідки виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку від 02.03.2020 № 611 вбачається, що у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] основний квартиронаймач - помер [INFO] , його дружина [PERSON] (мати та бабуся позивачів та відповідачів) - з 23.01.1975, [PERSON] син - з березня 1981, [PERSON] невістка - з лютого 1988, [PERSON] онука - з листопада 1991, [PERSON] онук - з липня 1995 р., [PERSON] син - з грудня 1988, [PERSON] онука - з березня 2001 та [PERSON] син - з липня 1989. Виходячи зі змісту позовних вимог, суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із житлового законодавства, пов`язані з правом осіб на користування жилим приміщенням, яке не належить їм на праві власності та в якому зареєстровано їхнє місце проживання, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Житловим кодексом Української РСР . Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 Житлового Кодексу Української РСР , ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові №2 від 12.04.1985 року (із змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (п.10), у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наявність рішення суду про право громадянина користуватись жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Таким чином вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Слід звернути увагу на те, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Судом беззаперечно встановлено, що як позивачі так і відповідачі у свій час набули у встановленому законом порядку право користування квартирою [ADDRESS] , оскільки були вселені у вказану квартиру та зареєстровані у ньому по місцю реєстрації свої батьків, як члени сім`ї наймача даного житлового будинку. Як зазначено вище, позивачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі разом із [PERSON] (матір [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ). Відповідачі мають доступ лише до кімнати у якій проживає їхня мати та бабуся [PERSON] , оскільки така вже похилого віку, а позивачі нею не завжди піклуються. Інші кімнати у спірній квартирі [PERSON] закрив і не впускає туди відповідачів. Вказані обставини, були встановлені рішенням суду, а саме постановою Львівського апеляційного суду від 17.12.2018, яка набрала законної сили та має у даному випадку преюдиційне значення у силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Вході судового розгляду судом з`ясовано, що позивачі та відповідачі хоч і є близькими родичами, однак перебувають тривалий час у конфліктних відносинах, що не заперечувалось ні позивачами в судовому засіданні, ні відповідачем у поданій заяві про закриття провадження у справі. Зокрема факт наявності конфлікту та неприязних відносин між сторонами стверджується тим, що у 2012 році [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про вселення. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він з сім`єю намагався вселитися в одну з кімнат, однак останній чинить перешкоди у цьому, погрожує сокирою, якщо вселиться. У подальшому, 27 липня 2012 року вказаний позов було залишено без розгляду. У березні 2016 позивачі звернулись до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовом до відповідачів, треті особи виконавчий комітет Стрийської міської ради, Стрийської житлово- експлуатаційної контори №4 м.Стрий, Багрич М.Й., квартирно - експлуатаційний відділ міста Львова Міністерства оборони України про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом (справа № 456/827/16-ц). Постановою Львівського апеляційного суду від 17.12.2018, яка набрала законної сили, у задоволені позову було відмолено. На вказану постанову позивачами було подано касаційну скаргу, однак постановою Верховного суду від 30.05.2019 касаційну скаргу було залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 17.12.2018 без змін. Окрім цього про наявність конфлікту між сторонами, який триває не один рік свідчить і неодноразові звернення позивачів у поліцію з приводу неприязних стосунків, які виникають з відповідачами з приводу можливості користуванням спірною квартирою, зокрема у матеріалах справи наявні відповідь начальника Стрийського МВ ГУ МВС у Львівській області від 21.08.2013 № 13222, відповідь Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області від 01.08.2018 № 10024, від 24.09.2018 № 13024, від 05.10.2018 № Б-46, від 15.05.2020 № 4985, від 15.05.2020 № 4960. Відтак, суд приходить до переконання, що твердження позивача [PERSON] у поданих ним заявах про те, що позивачі після набранням постановою Львівського апеляційного суду від 17.12.2018 законної сили, повинні були звернутись протягом шести місяців з позовом в суд про їх вселення у квартиру, однак цього не зробили у зв`язку з чим втратили право на користування житлом у силу ст. 71 ЖК Українськї РСР не заслуговують на увагу. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в установленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тобто це право, а не обов`язок особи звератись в суд з позовом. Окрім цього, судом встановлено, що після винесення вищевказаного рішення суду (постанови Львівського апеляційного суду від 17.12.2018) відповідачі неодноразово намагались вселитись у спірну квартиру, що стверджується вищенаведеними відповідями зі Стрийського ВП, а також письмовими поясненнями позивача про те, що [PERSON] намагався силоміць вселитись у квартиру, зокрема й 02.05.2020. Наявність заборгованості у відповідачів за комунальні послуги не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням з підстав передбачених ст.ст.71,72 ЖК Української РСР. Акт фактичного проживання від 11 березня 2016 року із якого видно, що відповідачі не проживають у спірній квартирі не може бути підставою для задоволення позову, оскільки існують поважні причини не проживання відповідачів за місцем реєстрації. На підставі вищенаведених обставин суд приходить до переконання, що відповідачі не проживають тривалий час у спірній квартирі саме з поважних причин, так як не можуть вселитися у неї, оскільки позивачі чинять їм у цьому перешкоди, не допускають їх до вказаної квартири. Тобто по суті відповідачі не втратили зв"язку з житловим помешканням. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Також судом у відповідності до ч. 4 ст.263 ЦПК України враховується позиція Верховного Суду у справах зазначеної категорії від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14, згідно якої особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності одночасно двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. При цьому позивачі факту не проживання відповідачів у спірній квартирі саме з неповажних причин не довели. За таких обставин, повністю та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, а також врахувавши те, що всі вищевказані обставини справи, а також докази надані позивачами вже були предметом дослідження у судовому засіданні Львівського апеляційного суду, (справа № 456/827/16-ц), яким колегією суддів у постанові від 17.12.2018 було надано відповідну правову оцінку, будь - яких інших належних, достовірних та достатніх доказів, у розумінні ст. 76-80 ЦПК України про те, що відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад шість місяців, відмінних від тих які були подані на обґрунтування позовних вимог у справі № 456/827/16-ц (зокрема акту про обмеження умов проживання у квартирі, показів свідків, підтвердження факту належності відповідачам іншого житла та наявності у відповідачів іншого місця проживання, тощо) позивачами у розпорядження суду не надано та у судовому засіданні таких не здобуто, у зв`язку з чим суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] , а тому позовна заява задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed