Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю „Будпроект" звернулося до суду з позовом про усунення перешкод у проведені реконструкції гуртожитку шляхом виселення відповідачів з кімнат [ADDRESS] Позивач зазначив, що будівля гуртожитку по [ADDRESS] перебуває у власності ТОВ «Будпроект». Згідно розпорядження Малиновської районної державної адміністрації від 04.11.2002 року № 773/01-04 зазначена будівля гуртожитку знаходиться у реконструкції з 2002 року. Розпорядження Малиновської районної державної адміністрації від 28.04.2004 року № 481/01-04 половина будівлі здана в експлуатацію як багатоквартирний житловий будинок, інша, де мешкають відповідачі, знаходиться в стадії будівництва. Позивач не може закінчити реконструкцію будівлі через проживання відповідачів, які користуються житловими приміщеннями без правових підстав та мають інше житло на правах власності. На підставі статті 391 ЦК України вимагає усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. [PERSON] позов не визнав, посилаючись на те, що мешкають у кімнатах [NUMBER] на підставі ордеру від 21 березня 2000 року всі відповідачі однією родиною та сплачують комунальні послуги. Також відповідач зазначав, що з [PERSON] розлучився та на теперішній час не має власного житла. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін за суттю спору і підстави звернення до суду, дослідивши представлені суду докази, надавши належну правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до наступного висновку. Гуртожиток [ADDRESS] було введено в експлуатацію у 1972 році (рішення ВК Київської райради №336 від 30.06.1972р.), гуртожиток на 345 койко-місць Одеського обласного БМУ тресту «Укрпобутпромбудмонтаж». У 1993 році на базі Одеського обласного БМУ тресту «Укрпобутпромбудмонтаж» було створено орендне підприємство «Одеспобутбудпроект», яке у подальшому було реорганізоване у АТЗТ «Одеспобутбудпроект». ТОВ «Будпроект» є правонаступником АТЗТ «Одеспобутбудпроект». Законність набуття права власності ТОВ «Будпроект» на зазначену будівлю гуртожитку по [ADDRESS] було підтверджено судовим рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06.05.2014 року по цивільній справа № 521/11004/13ц. Зазначена будівля знаходиться у реконструкції з 2002 року (Розпорядження Малиновської районної державної адміністрації від 04.11.2002 року № 773/01-04). Половина будівлі здана в експлуатацію як багатоквартирний житловий будинок (Розпорядження Малиновської районної державної адміністрації від 28.04.2004 року № 481/01-04), інша, де мешкають відповідачі, знаходиться в стадії будівництва. Відповідно до статті 391 ЦК України ТОВ «Будпроект», як власник майна - частини будівлі, що знаходиться в реконструкції вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням своїм майном. [PERSON] був поселений у кімнату загальною площею 13 кв.м гуртожитку [ADDRESS] в 1988 року, як робітник Одеського обласного БМУ тресту «Укрпобутпромбудмонтаж» (нині ТОВ «Будпроект»). На теперішній час відповідачі займають кімнати № [NUMBER] загальною площею 31 кв.м цього гуртожитку. У 1995 році [PERSON] був звільнений з Одеського обласного БМУ тресту «Укрпобутпромбудмонтаж» на підставі п.4 ст.40 КЗоТ України за прогули. Відповідачі посилаються на Ордер на житлову площу у гуртожитку від 21 березня 2000 року, як на підстави поселення у гуртожиток. Пунктом 10 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. ЗАТ «Одеспобутбудпроект», у той час власник гуртожитку за адресою: [ADDRESS], не приймало рішення з надання житла у цьому гуртожитку [PERSON] та членам його родини 20 березня 2000 року та не уповноважувало керівника ДЖЕП ЗАТ «Одеспобутбудпроект» «Будівельник» виписувати спірний ордер. Крім того, відповідачі проживають у зазначеному гуртожитку з 25 квітня 1988 року та не потребували додаткових документів на поселення, тобто не породжує правових наслідків. 08 грудня 2014 року [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] 19 лютого 2018 року зареєстровано право власності на зазначену квартиру за відповідачкою [PERSON] на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року. Цим судовим рішенням розірвано шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] та визнане право власності на квартиру з обов'язковою виплатою ? її вартості на користь [PERSON] Згідно з частинами другою, третьою статті 132 ЖК України, працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. В силу ч. 1 ст. 127 ЖК України гуртожитки використовуються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Оскільки гуртожитки відносяться до житлового фонду спеціального призначення, вони можуть використовуватись виключно для забезпечення потреб у тимчасовому житлі осіб, визначених ст. 127 Житлового кодексу УРСР, і надаватися з дотриманням порядку, передбаченого ст. 128 і ст. 129 цього Кодексу. Згідно зі ст. 130, 131 ЖК України порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається Примірним положенням про гуртожитки, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 27.04.2015 року №84. Таким чином, відповідачі проживають однією родиною та займають кімнати [NUMBER] загальною площею 31 кв.м гуртожитку [ADDRESS] без правових підстав, житлова площа у гуртожитку відповідачу надавалась тимчасово у період роботи для забезпечення потреб у житлі, відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла за ч. 2 ст. 132 ЖК України, бо мають власне житло - двокімнатну квартиру [ADDRESS] Таким чином, позивач, як власник частини будівлі, що знаходиться в реконструкції за адресою [ADDRESS] на підставі ст.ст. 319, 391 ЦК України вимагає усунути перешкоди у користуванні власністю для завершення будівельних робіт з реконструкції шляхом виселення відповідачів. У зв'язку з придбанням власного житла права відповідачів не підпадають під захист Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року №500. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 9 цього Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього закону, без попереднього надання їм (їхнім сім'ям) іншого житла, придатного для проживання сімей, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті. Відповідно до ст.1 вказаного Закону сфера його дії поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п'яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до приписів ст.ст.12-13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати, а саме суму оплаченого судового збору у рівних частинах в розмірі 440,50 гривень з кожного.

Outcome: approved