Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла її мати - [PERSON] . Спадкоємцями померлої є позивач, а також [PERSON] та [PERSON] , якими було подано до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Своєчасно позивач не звернулася до нотаріальної контори щоб розпочати процедуру спадкування, оскільки не знала, що у померлої залишилося майно, яке вона могла б успадкувати. Просить суд визначити їй додатковий 3-х місячний строк для прийняття спадщини після померлої [INFO] матері - [PERSON] . Позовна заява надійшла до суду 09 жовтня 2020 року. Головуючий суддя своєю ухвалою від 30 листопада 2020 року прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у даній справі, підготовче судове засідання призначено на 28 грудня 2020 року, судовий розгляд справи по суті призначено на 26 лютого 2021 року. Позивач в судове засідання не з`явилася, в позовній заяві просила розглянути справу за її відсутності. Куликівська селищна рада надала відзив за підписом селищного голови Постернак Ю. О., відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі, не має заперечень проти їх задоволення, справу просить розглянути у відсутність представника Куликівської селищної ради. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви, в яких зазначили, що визнають заявлені позовні вимоги та не заперечують проти їх задоволення, справу просять розглянути за їх відсутності. В. о. завідувача Куликівською районною державною нотаріальною конторою Завалієва В. В. надала заяву про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Безпосередньо дослідивши письмові докази у справі та матеріали спадкової справи № 252/2005, наданої Куликівською районною державною нотаріальною конторою щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с. 4). Згідно довідки виконкому Куликівської селищної ради Куликівського району Чернігівської області № 299 від 07 жовтня 2020 року [PERSON] на день смерті [INFO] була зареєстрована та проживала одна за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] та копією свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] (а.с.5-6). З матеріалів спадкової справи № 252/2005 вбачається, що за життя [PERSON] залишила заповіт, яким все своє майно заповіла онукам - [PERSON] та [PERSON] . Заповіт складений 08 лютого 1999 року, посвідчений виконавчим комітетом Дрімайлівської сільської Ради Куликівського району Чернігівської області, зареєстрований в реєстрі за № 18 (а.с. 61). 05 серпня 2005 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Куликівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] (а.с.60). Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно спадкоємцям не видавались. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 ЦК України). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 ЦК України спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями ЦК України є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця. Виходячи зі змісту положень частин першої, другої, третьої статті 202 ЦК України, заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста статті 203 ЦК України). Згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-ХIV до осіб які втратили працездатність відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. У статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній на день смерті [PERSON] ) зазначено, що жінки мають право на пенсію за віком після досягнення 55 років. Таким чином, на день смерті [PERSON] , яка настала [INFO] , позивач набула статусу непрацездатної, оскільки їй виповнилося повних 59 років, тому вона мала право не залежно від наявності заповіту на обов`язкову частку в спадщині, що відкрилася після померлої [PERSON] . Згідно зі ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. У абз. 6 п. 24 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року зазначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Згідно з правовою позицією Верховного Суду у справі ВС/КЦС № 681/203/17-ц від 17.10.2018 року, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Положеннями ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі "Ілхан проти Туреччини" від 27 червня 2000 року при вирішенні питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Позивач має право на обов`язкову частку в спадщині на майно померлої [PERSON] , разом зі спадкодавцем не проживала. Відповідачі, які прийняли спадщину не заперечують проти встановлення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини. Посилання позивача на ту обставину, що про існування об`єкту спадщини їй до цього часу було не відомо нічим не спростовані. Таким чином, суд вважає поважними причини пропуску позивачем строку для прийняття спадщини. Однак, позивач просить встановити їй додатковий строк для прийняття спадщини після померлої [PERSON] , в той час, як вона має право лише на обов`язкову частку в спадщині. За таких обставин суд вважає, що позивачу необхідно надати додатковий строк для прийняття обов`язкової частки у спадщині після померлої [INFO] [PERSON] . Тому позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial