Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Новий канал», у якому просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 65320,98, моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 6000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що позивач працювала на TOB «Новий канал» з 10.09.2002 року, спочатку на умовах строкового трудового договору, а з 02.02.2004 року прийнята на посаду адміністратора на постійній основі, наказ № 9к від 02.02.2004 року. 12.05.2014 року згідно наказу № 95-к її було звільнено з посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, по п. 6 ст. 36 КЗпП України. Згідно Рішення Апеляційного суду м. Києва по справі № 22- ц/796/5445/2015 від 01.04.2015 року, апеляційна скарга [PERSON] була задоволена частково, а саме, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.09.2014 р. було скасоване та ухвалено нове рішення, відповідного до якого TOB «Новий канал» повинно було виплатити на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.06.2014 року по 03.09.2014 року в розмірі 25 413,3 грн. Дане Рішення залишене в силі Ухвалою цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 року В зв'язку з тим, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва було винесено 03.09.2014 року, а Рішення Апеляційного суду м. Києва, яке скасувало рішення Шевченківського районного суду, було винесено 01.04.2015 року і згідно Наказу № 79.2-к від 01.04.2015 року [PERSON] поновлено на посаді продюсера виробничого департаменту TOB «Новий канал» з 13.05.2014 року, час вимушеного прогулу склав період з 12.06.2014 року по 01.04.2015 року. Згідно Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015 року з TOB «Новий канал» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.06.2014 року по 03.09.2014 року в розмірі 25 413,3 грн. Однак TOB «Новий канал» має виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період з 12.06.2014 року по 01.04.2014 року, що складає суму в розмірі 90 734,28 грн. В добровільному порядку TOB «Новий канал» виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.09.2014 року по 01.04.2015 року в розмірі 65 320.98 грн. відмовляється, у зв'язку з чим позивач звернулась з позовом до суду. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою позивача суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Позивач працювала на TOB «Новий канал» з 10.09.2002 року, спочатку на умовах строкового трудового договору, а з 02.02.2004 року прийнята на посаду адміністратора на постійній основі, наказ № 9к від 02.02.2004 року. 12.05.2014 року згідно наказу № 95-к її було звільнено з посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, по п. 6 ст. 36 КЗпП України. Згідно Рішення Апеляційного суду м. Києва по справі № 22- ц/796/5445/2015 від 01.04.2015 року, апеляційна скарга [PERSON] була задоволена частково, а саме, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.09.2014 р. було скасоване та ухвалено нове рішення, яким: - Визнано наказ № 1.10-к від 03.01.2014 р. TOB «Новий канал» про переведення [PERSON] з посади продюсера виробничого департаменту на посаду продюсера відділу програми «Погода» виробничого департаменту TOB «Новий канал» - незаконним. - Визнано наказ № 95-к від 12.05.2014 р. TOB «Новий канал» про звільнення [PERSON] з посади продюсера відділу програми «Погода» виробничого департаменту TOB «Новий канал» з 12.05.2014 р. у зв'язку з відмовою від продовження роботи в наслідок зміни істотних умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України - незаконним. - Поновити [PERSON] на посаді продюсера виробничого департаменту TOB «Новий канал». - Стягнути з TOB «Новий канал» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.06.2014 р. по 03.09.2014 р. в розмірі 25 413,3 грн. ( а. с. 7-17). Дане Рішення залишене в силі Ухвалою цивільних і кримінальних справ від 16.09.2015 року ( а. с. 5-6). Наказом № 79.2-к від 01.04.2015 року [PERSON] поновлено на посаді продюсера виробничого департаменту TOB «Новий канал» з 13.05.2014 року. Згідно Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015 року з TOB «Новий канал» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.06.2014 року по 03.09.2014 року в розмірі 25 413,3 грн. Однак, в силу того, що рішення Апеляційного суду м. Києва, яке скасувало рішення Шевченківського районного суду, було винесено 01.04.2015 року TOB «Новий канал» має виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь період з 12.06.2014 р. по 01.04.2014р., що складає суму в розмірі 90 734,28 грн. 21 квітня 2015 року Адвокат Ракоц І.В. направила до TOB «Новий канал» лист з проханням сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.06.2014 року по 03.09.2014 року в розмірі 25413,3 грн., та з 03.09.2014 року по 01.04.2015 року в розмірі 65320,98 грн., за весь час вимушеного прогулу в добровільному порядку до 01.05.2015 року. У відповідь TOB «Новий канал» 14.05.2015 повідомило [PERSON], що станом на 14 травня 2015 року Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015 року виконано в повному обсязі. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п. 2 зазначеної Постанови середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Позивачеві нарахована заробітна плата за березень 2015 року складала - 7688,70 грн., за квітень - 7729,38 грн. Кількість робочих днів у березні - 20 р. днів, у квітні 21 р. днів, отже 41 робочий днень за останні повні два місяці роботи. Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати складає: 15418,08 :41=376,05. На день винесення рішення Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2016 року сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу складає - 149 робочих днів ( період з 03.09.2014 року по 01.04.2015 року) x 376,05 грн.( середній заробіток)=56031,45 грн. Таким чином, відповідачем повинен виплатити позивачеві середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 56031,45 грн. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу Законів про працю України" відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Статтею 23 ЦК України встановлено яку форму може набувати моральна шкода та в яких випадках вона може бути заподіяна особі, право на відшкодування якої особа має внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 рок відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд виходить з вимог ст. 23 ЦК України, з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги те, що саме позитивне вирішення спору є елементом моральної компенсації позивачу, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1000, 00 грн. Відповідно п. 2 ч. 3 до ст. 79 ЦПК України до витрат пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить стягнути з відповідача 6000, 00 грн. витрат на юридичну допомогу. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.2.2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. До матеріалів справи позивачем не надано розрахунку погодинної оплати послуг правової допомоги, тому вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial