Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

позивач та її представник просять суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «TOYOTA COROLLA», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON] через Товарну біржу «Альянс», посилаючись на те, що 08.07.1980 р. між нею, [PERSON], та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом РАЦСу Кагарлицького району. Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям зі шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За час спільного проживання нею та [PERSON] було набуто наступне майно, а саме: автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER]. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України придбаний автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], є спільною сумісною власністю її та [PERSON] В листопаді 2012 році вона дізналась, що її чоловік [PERSON] згідно договору купівлі - продажу від 31.08.2008 р. через Товарну біржу «Альянс» здійснив продаж їхнього автомобіля, що належав їм на праві спільної власності, [PERSON]. При цьому, згоди на продаж автомобіля своєму чоловіку [PERSON] вона не давала, тому спільним майно [PERSON] розпорядився без її згоди. Вона вважає, що такий договір є незаконним, оскільки укладений без її письмової згоди виходячи з наступного. Згідно ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] було придбано під час перебування її та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, то відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 Цивільного кодексу України є спільною власністю подружжя і володіння, користування та розпорядження цим майном слід здійснювати з урахуванням обмежень, встановлених ст. 65 Сімейного кодексу України, і саме за спільною згодою подружжя. Враховуючи вищевказані положення Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України вищезазначений договір купівлі-продажу, укладений на торговій біржі, був укладений між [PERSON] та [PERSON], з порушенням вищезазначених вимог закону, оскільки для їх укладання не була отримана її згода, як співвласника даного майна. Отже, договір купівлі-продажу автомобіля суперечать вимогам Цивільного кодексу України (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України). Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи те, що під час підписання було допущено порушення вимог закону, такий договір має бути визнаний недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача визнав та не заперечував проти їх задоволення, оскільки наміру продавати [PERSON] автомобіля він не мав. Дозволу на продаж автомобіля його дружина йому не давала. Вони мали намір віддали машину своїй дочці для використання, однак їхній колишній зять їх надурив та оформив купівлю - продаж автомобіля на себе. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги позивача не визнала та заперечувала проти їх задоволення з наступних підстав. 1 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], за дорученням якого діяв член біржі - ТОВ «ФПК «Добромиль», в особі брокера [PERSON], з дотриманням вимог чинного законодавства на той час, зокрема Закону України «Про товарну біржу», ЦК України, Правил біржової торгівлі, уклали біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, який посвідчили належним чином своїми підписами. У встановленому законом порядку, 12 листопада 2008 року транспортний засіб був зареєстрований у ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Ржищів та Кагарлицького району за [PERSON] Вказаний договір купівлі - продажу був вчинений в межах законів. Вказане підтверджується рішенням Апеляційного суду Київської області від 14.10.2013 року, тому підстав для задоволення позовних вимог позивачу немає. Крім цього, позивач суду пояснила, що те, що спірний автомобіль був переданий в сім'ю її дочки ще в серпні 2008 року і відповідач [PERSON] володів та розпоряджався ним на свій розсуд. Відповідач [PERSON] суду пояснива, що підставою для звернення до суду з приводу автомобіля [PERSON] являється те, щоб забрати у [PERSON] автомобіль, оскільки, на її думку, автомобіль марки «TOYOTA COROLLA» є спільною власністю її сім'ї і наміру залишити його [PERSON] після розірвання шлюбу з їхньою дочкою вони не бажали. Представник третьої особи в особі Товарна біржа «Альянс» в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення з відміткою - за зазначеною адресою не значиться. Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 08 липня 1980 року [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с. 19) і по теперішній час що підтвердили дані обставини як позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 31 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON], за дорученням якого діяв член біржі - ТОВ «ФПК «Добромиль», в особі брокера [PERSON], з дотриманням вимог чинного законодавства на той час, зокрема Закону України «Про товарну біржу», ЦК України, Правил біржової торгівлі, уклали біржовий договір купівлі-продажу транспортного засобу, який посвідчили належним чином своїми підписами. Згідно умов вказаного правочину [PERSON] продав, а [PERSON] придбав автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] за ціною 50 грн. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Транспортні засоби є майном, що підлягає обов'язковій державній реєстрації , тому для їх відчуження необхідно підтвердити право власності відчужувача на об'єкт відчуження і факт його державної реєстрації. Порядок державної реєстрації та обліку транспортних засобів регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 « Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». Відповідно до абзацу 1 п.7 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, власники транспортних засобів та особи, які їх експлуатують на законних підставах, зобов'язані їх зареєструвати (перереєструвати) упродовж 10 днів після придбання (одержання). Рішенням апеляційного суду Київської області від 14.10.2013 року було встановлено, що відповідач по справі [PERSON] правомірно набув зазначене майно, а тому, відповідно, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд згідно положень ст. 319 ЦК України. Згідно ст.. 61 ЦПК України, обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній … справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У відповідності до вимог ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності, у т.ч. [PERSON] Статтею 34 Закону України „Про дорожній рух" та Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року, передбачається відповідна обов'язкова державна реєстрація при переході права власності на транспортний засіб. У встановленому законом порядку, 12 листопада 2008 року транспортний засіб був зареєстрований у ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Ржищів та Кагарлицького району за громадянином [PERSON] З моменту придбання автомобіля, а саме: на протязі більш ніж 5 років, відповідач [PERSON] володів даним автомобілем як власник, проводив технічний огляд автомобіля, ремонтував його, сплачував страхові внески. Згідно Закону України «Про товарну біржу» - товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржова угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Оформлення і реєстрацію біржових угод усіх видів здійснює реєстраційне бюро (палата) біржі у встановлений Правилами час. Зареєстровані на біржі угоди не підлягають нотаріальному засвідченню. Згідно з п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Відповідно до положень ст. 61 СК України, майно набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. З положень ст. 63 СК України вбачається, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Положеннями ст. 65 ч. ч. 2 - 4 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя, а договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Письмова згода другого подружжя на укладення спірної угоди не вимагається. Тобто, презюмується згода другого подружжя на укладення договору, добросовісність того із подружжя, хто безпосередньо укладає договір, вправі розраховувати на добросовісність іншої сторони договору. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ч. 3 ст. 215 ЦК України. Як на підставу для визнання угоди недійсною позивачка посилається на положення ст. 65 ч. 2 СК України щодо прав дружини звернутися до суду про визнання договору недійсним як такого, що укладений чоловіком без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, на укладення угоди без її відома та згоди і вона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, з огляду на те, що відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України письмова згода другого з подружжя подається лише в разі укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення та державної реєстрації, зважаючи на те, що угоди купівлі-продажу транспортних засобів не відносяться до такої категорії договорів, враховуючи, що позивачкою [PERSON] належними та достовірними доказами не спростовані твердження представника відповідача щодо отримання такої усної згоди, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання недійсною угоди купівлі-продажу спірного автомобіля, укладеної між відповідачами. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Матеріали справи будь-яких фактичних даних на підтвердження того, що позивачці було відомо про укладення спірних правочинів та вони укладались за її згодою, не містять. Таким чином відповідач по справі правомірно набув зазначене майно, а тому, відповідно, має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд згідно положень ст. 319 ЦК України у 2008 році і як позивач [PERSON], так і відповідач [PERSON] про те, що автомобіль вибув з їхнього володіння знали і вказане підтверджується їхніми показаннями про те, що їхні стосунки з сім'єю [PERSON] були тісними та дружними до моменту розірвання шлюбу сім'ї [PERSON] Окрім того, вказаним автомобілем сім'я [PERSON] з 2008 року не користувалася. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона повністю довіряла та довіряє своєму чоловікові [PERSON] і про всі його дії знала, їх підтримувала та схвалювала. З вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення, тому суд позивачу відмовляє у задоволенні позовних вимогах. Суд звільняє позивача від сплати судового збору на підставі п. 10 ч. 1 ст.. 5 Закону України «Про судовий збір», як особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, 1 категорії. Згідно ст.. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Суд вважає за необхідне захід забезпечення позову скасувати , який був накладений відповідно до ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 20 грудня 2013 року щодо автомобіля марки «TOYOTA COROLLA», 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], який зареєстрований на [PERSON], паспорт серії [NUMBER], виданий 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed