Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення грошової суми. Свої вимоги мотивував тим, що рішенням Шахтарський міськрайонний суд Донецької області від 23.08.2007 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] 75750,00грн., які він заборгував за договором позики. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 22.10.2007 року апеляційну скаргу відповідача задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 75750,00грн., які він заборгував за договором позики. 20.01.2009 року ВДВС Шахтарського МРУЮ у Донецькій області з відповідача на виконання вищезазначеного рішення було стягнуто 2298 грн. 23коп. Відповідач зобов'язаний сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми за весь період прострочення грошового зобов'язання, починаючи з 22.10.2007 року по 11.12.2013 року в сумі 13549,20грн. та заборгованість з відсотків з 22.10.2007 року по 11.12.2013 року в сумі 44512грн.78коп. Уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, просив стягнути з відповідача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 13549,20грн., індекс інфляції в сумі 41350,48грн., а всього 54899грн.68коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 580 грн. 62 коп. (а.с.105-106). Позивач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, направив в суд свого представника (а.с.13). Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлений в установленому порядку про місце та час розгляду справи, направив до суду свого представника (а.с.88). Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що первісне зобов'язання між сторонами було визначено в іноземній валюті. Так, відповідно до складеної в липні 2003 року розписки між сторонами укладено договір позики, предметом якої були грошові кошти в розмірі 1500 доларів США. Моментом виникнення обов'язку з повернення цих коштів є момент набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Донецької області, яким відповідача було зобов'язано повернути ці грошові кошти позивачу, тобто 22.10.2007 року. А тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не підлягають. Проти стягнення трьох відсотків річних також заперечував. Він пояснив, що в невиплаті відповідачем протягом майже шести років суми боргу, стягнутої з нього рішенням суду від 2007 року, його вина відсутня, оскільки державний виконавець наклав арешт на його майно (автомобіль, квартира, приміщення магазину), а свою пенсію він витрачав, в тому числі на лікування. В отриманні позики кредитно-банківські установи відмовляли через відсутність у боржника майна для оформлення застави. Вважає, що прострочення виконання відповідачем судового рішення відбулося внаслідок бездіяльності посадових осіб ВДВС Шахтарського МРУЮ, а не відповідача, а тому на нього не може бути покладена відповідальність у виді трьох відсотків річних. Тому у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, судом фактично встановлено, що рішенням апеляційного суду Донецької області від 22.10.2007 року встановлено, що у липні 2003 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав від [PERSON] 15000 доларів США, прийнявши на себе зобов'язання повернути гроші до 01.09.2003 року, але зобов'язання не виконав. У зв'язку із чим стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 75750грн., судовий збір 795 грн., витрати на витрати на проведення експертизи 174грн.34коп., а всього 76719грн.34коп. На підставі рішення апеляційного суду Донецької області від 22 жовтня 2007 року (а.с.18) Шахтарським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчий лист, згідно якого яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 75750грн.00коп., судовий збір 795,00грн., витрати на проведення експертизи 174грн.34коп., а всього 76719грн.34коп. (а.с.5). 29.01.2009 року ВДВС Шахтарського МРУЮ у Донецькій області з відповідача на виконання вищезазначеного рішення було стягнуто 2298 грн. 23коп.(а.с.6). Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав від [PERSON] 15000 доларів США, прийнявши на себе зобов'язання повернути гроші до 01.09.2003 року, але зобов'язання не виконав. Часткове виконання зобов'язання відбулось 29.01.2009 року в сумі 2298 грн. 23коп. Таким чином залишок боргу складає 75750грн.00коп-2298 грн. 23коп.=73451,77грн. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Аналогічна правова позиція викладена в п.17 постанови ПВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5. Судом також встановлено, що правовідносини між сторонами виникли в період дії ЦК України в редакції 1963 року. Відповідно до вимог ст. 374 ЦК України (в редакції 1963 р.) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Відповідно до ст. 161 ЦК України в редакції 1963 року зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 214 ЦК України в редакції 1963 року боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити за весь час прострочення три проценти річних від простроченої суми, якщо договором або законом не встановлений інший розмір процентів. Позивач просить суд стягнути з відповідача 3 відсотки річних за період з 22.10.2007 року по 11.12.2013 року в сумі 13549,20грн Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних за період з 22.10.2007 року по 11.12.2013 року в сумі 13549,20грн. підлягають задоволенню, виходячи з розрахунку: За період з 22.10.2007 року по 20.01.2009 року 465 днів прострочення, борг 75750,00грн. 75750,00грн. (сума боргу)* (465днів прострочення/356днів )*3%=2817,9грн. За період з 21.01.2009 року по 11.12.2013 року 1781днів прострочення, борг 73451,77грн. 73451,77грн. (сума боргу)* (1781днів прострочення/356днів )*3%=10731,30грн. 10731,30грн.+ 2817,9грн.=13549,20грн. Суд не прийняв доводів представника відповідача щодо відсутності вини відповідача у невиконанні грошового зобов'язання як підстави звільнення його від відповідальності в вигляді сплати трьох відсотків річних виходячи з наступного. Згідно з частиною другою статті 13 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання не тільки усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, а й фізичними особами на всій території України. Рішення може виконуватись як добровільно, так і в примусовому порядку. Відкриття виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення не звільняє боржника від обов'язку прийняття всіх заходів, необхідних для виконання судового рішення. Так, відповідачем не доведено і в судовому засіданні не здобуто доказів, що він приймав заходи щодо добровільного виконання рішення, вчинив всі необхідні дії для погашення заборгованості, а невиконання відбулось з незалежних від нього причин. Навпроти, з пояснень представника відповідача вбачається, що він отримував пенсію, яку витрачав на власні потреби. Позивач просить стягнути суму інфляції, однак відповідно до ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Тому нарахування індексу індексації внаслідок знецінення на суму боргу в іноземній валюті, яка була предметом договору, не здійснюється (рішення ВСУ від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736 вов 10). У задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. Відповідно до ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволений частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивач при подачі позову оплатив судовий збір у сумі 580 грн.62коп. (а.с.1). При цьому вимоги матеріального характеру пред'явлено на суму 54899,68грн., задоволенню підлягають вимоги в сумі 13549,20грн., тому вимоги про стягнення сплаченого ним судового збору підлягають задоволенню пропорційно до розміру задоволених вимог тобто 24,68% від 549,00грн. (сума, що підлягала сплаті позивачем при пред'явлені позовних вимог), тобто 135,49грн. Відповідачем сплачено 121,80грн. у зв'язку із подачею заяви про скасування заочного рішення, 75,32% (100-24,68=75,32грн.) яких підлягає відшкодуванню за рахунок позивача тобто 91,14грн. В результаті взаємозарахування вказаних судових витрат 135,49грн.-91,14грн.=44,35грн. - в кінцевому рахунку підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial