Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] звернулася в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов обґрунтовано тим, що 18.08.2011 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб. У шлюбі дітей не мають. Життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, спільних інтересів та різних поглядів на життя. Наразі позивач та відповідач не проживають однією сім"єю, не спілкуються протягом тривалого часу. Спір щодо поділу спільного майна відсутній, оскільки такого майна немає. Примирення між ними неможливе, подальше збереження шлюбу буде суперечити її інтересам. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02.11.2018 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 17.12.2018 року ухвалою суду вирішено закінчити підготовче судове засідання та призначити справу до розгляду по суті. У судове засідання для розгляду справи по суті позивач не прибула, проте представником позивача подано до суду заяву в якій зазначено про те, що позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити та розглядати справу у відсутність позивача та її відсутність, не заперечує проти винесення заочного рішення. Прізвище позивача просила повернути дошлюбне. На розподілі судових витрат не наполягала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади, однак заяв та клопотань про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву до суду не подавав, у зв'язку з чим, суд ухвалив проводити заочний розгляд даної справи у відсутність учасників процесу. З урахуванням положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України та з позицією позивача викладеною в заяві, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд розглянув справу в заочному порядку. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно-процесуального кодексу України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 18.08.2011 року сторони зареєстрували шлюб у м. Любімец, обл. Хасково, Республіка Болгарія, про що складено актовий запис № 0011 (а. с. 8,9). Як вбачається з позовної заяви, сторони не проживають однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків. Спору про поділ спільного майна на даний час не має. Згідно ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушення до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотні значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, обставини, викладені у позові, те, що сторони не підтримують подружні стосунки, їх взаємовідносини, суд вважає, що немає підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, спільне життя подружжя та подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, що має істотне значення, тому шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи те, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволення, та позивач просить повернути їй дошлюбне прізвище, суд вважає за доцільне відновити дошлюбне прізвище позивача [PERSON].

Outcome: approved