Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» звернулися до суду з позовом про стягнення заборгованості. Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.03.2006 між [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» був укладений кредитний договір № 526-001/06Р, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 22000,00 доларів США строком до 01.03.2016 зі сплатою 12,00% річних. Банком зобов`язання виконанні належним чином, в свою чергу відповідачем зобов`язання належним чином не виконуються, оскільки не здійснюється погашення обов`язкових платежів, чим порушується порядок здійснення погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного договору утворилась заборгованість, яка становить 20 849,97дол. США, з яких: 12 799,00дол.США - кредит; 8050,97дол.США проценти. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом у розмірі 20849,97дол.США. Ухвалою Деснянського районного суду міста від 10.01.2019 відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Правекс-Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 04.04.2019 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] відповідно до якого зазначино, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідач є пенсіонером, а тому не має можливості сплачувати заборгованість. Просить суду застосувати строк позовної давності від дати останнього платежу. Представник позивача в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи. 12.07.2019 в судове засідання не з"явилась, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідач в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог, просить суд про застосування позовної давності по кредитному договору, а тому відмовити повністю у позовних вимогах. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників по справі, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 01.03.2006 між [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» був укладений кредитний договір № 526-001/06Р, за умовами якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 22000,00 доларів США. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору № 526-001/06Р Банк надає Позичальникові кредит в іноземній валюті на загальну суму 22000,00 доларів США для споживчих цілей, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування нерухомого майна, укладення яких здійснюється на підставі та з урахуванням вимог п.6.1.14 даного Договору. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦПК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Згідно із ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Судом було встановлено, що Банком зобов`язання виконанні належним чином, в свою чергу відповідачем зобов`язання належним чином не виконуються, оскільки не здійснюється погашення щомісячних обов`язкових платежів, чим порушується порядок здійснення погашення заборгованості за кредитом та відсотками. Внаслідок невиконання відповідачем умов укладеного договору утворилась заборгованість, яка становить 20 849,97 дол. США, з яких: 12 799,00 дол.США - кредит; 8050,97 дол.США проценти. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом у розмірі 20849,97 дол. США. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання». Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до пункту 1.2. кредитного договору № 526-001/06Р кредит надається позичальникові строком з 01 березня 2006 року до 01 березня 2016 року. Як вбачається з виписки по рахунку та з розрахунку заборгованості останній платіж за користування кредитними коштами відповідачем був проведений 23.11.2012. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Під час розгляду справи відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності до нарахувань позивача та просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Судом встановлено, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення коштів (пунктом 1.2. кредитного договору №526-001/06Р). Отже, з матеріалів справи, доказів наданих позивачем, суд приходить до висновку, що останній платіж за користування кредитними коштами відповідачем був проведений 23.11.2012. Таким чином, згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Судом встановлено, що останній платіж за користування кредитними коштами відповідачем був проведений в 2012 році, а за визначенням пунктом 1.2 договору строк користування кредитом до 01.03.2016. Відповідно до пункту 7.1.8 кредитного договору № 526-001/06Р у випадку невиконання позичальником вимог п. 6.1.12 даного договору - достроково стягнути заборгованість по кредиту, відсоткам, пені і штрафам у повному обсязі, звернувши стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно або грошові кошти на майно, що належить позичальнику та/або поручителю. Однак, позивач не звернувся про дострокове звернення, як передбачено пунктом 7.1.8 кредитного договору № 526-001/06Р. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки останній платіж був здійснений 23.11.2012, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 07.03.2018, тобто з пропуском строку позовної давності. Отже, з матеріалів справи, доказів наданих позивачем, та враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку, що строк подання з позовною заявою у позивача міг розпочатися з 2012 року - 2015 рік, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом 07.03.2018, тобто з пропуском строку позовної давності. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у позовних вимогах в зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови покладається на позивача.

Outcome: dismissed