Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Посилається на те, що є власницею житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований, але не проживає з 2010 року її син [PERSON] . Позивачка посилається на те, що вона, як власниця будинку не має можливості безперешкодно користуватись, розпоряджатись своїм майном через реєстрацію відповідача в будинку, саме тому, просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим будинком, оскільки останній в добровільному порядку не має можливості і бажання вирішити зазначене питання. Позивачка в судовому засіданні підтримала позов, обгрунтувала його вищенаведеним. Пояснила суду, що її син більше 12 років не проживає в спірному будинку. Він після одруження у 2009 році переїхав проживати до своєї дружини в м.Чернівці. В даний час знаходиться на заробітках за межами України і має намір залишитися проживати за кордоном. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином - судовою повісткою, однак до суду повернувся конверт, з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Оскільки відповідно до приписів ч.8 ст.128, ч.2 ст.130 ЦПК України відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про розгляд справи у його відсутності та відзиву на позов від нього також не надходило, а тому справу, зі згоди позивачки розглянуто в порядку заочного розгляду та ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві власності належить 56/100 часток житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, розташований в [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с. 10,11). Відповідач [PERSON] , [INFO] у вказаному будинку зареєстрований, але не проживає, що підтверджується довідкою Горішньошеровецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області №437 від 06.09.2021 (а.с. 12). Свідки [PERSON] та [PERSON] показали суду, що [PERSON] являється сином позивачки, який проживав із нею до одруження. У 2009 році після весілля перейшов проживати до своєї дружини в м.Чернівці, з цього часу біля 12 років із позивачкою в спірному будинку не проживає. На сьогоднішній день позивачка [PERSON] не може вільно розпоряджатись та користуватись своїм майном на власний розсуд. Оскільки об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира, а права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, отже обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до вимог Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», ст.ст.319,321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України. Зокрема, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином суд приходить до висновку, що вимога позивачки - визнання відповідача, як члена сім"ї власника таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] підлягає задоволенню. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 16, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved