Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду до відповідача, вказуючи, що 12\~листопада 2007\~року помер\~[PERSON],\~який на\~день смерті\~постійно проживав\~та був\~зареєстрований за\~адресою:\~[INFO].\~Після його\~смерті залишилася\~спадщина: земельна ділянка\~для ведення\~товарного сільськогосподарського\~виробництва,\~розташована на\~території Петропавлівської\~сільської ради\~Купянського району,\~житловий будинок\~з надвірними\~будівлями,\~розташований за\~адресою:\~Харківська область,\~Купянський район,\~с.\~Петропавлівка,\~вул.\~Польова,\~буд.\~3,\~розташований на\~земельній ділянці\~площею 0,25\~га,\~яка належить\~до комунальної\~власності Петропавлівської\~сільської ради. Померлий [PERSON]\~не залишив\~заповіту на\~випадок своєї\~смерті. І спадкоємцями після\~його смерті\~є:\~[PERSON]\~-\~дружина,\~[PERSON]\~-\~син, [PERSON]\~-\~онук,\~син померлого\~до відкриття\~спадщини -\~03\~жовтня 2001\~року сина\~спадкодавця [PERSON] [PERSON]\~спадщину прийняла,\~звернувшись з\~заявою до\~нотаріальної контори\~та як\~така,\~що постійно\~проживала з\~померлим спадкодавцем.\~[PERSON],\~син спадкодавця,\~спадщину прийняв\~фактично,\~як такий,\~що постійно\~проживав з\~померлим спадкодавцем. [PERSON],\~онук спадкодавця,\~син померлого\~до відкриття\~спадщини -\~03\~жовтня 2001\~року сина\~померлого спадкодавця,\~на день\~смерті діда\~був малолітнім\~та прийняв\~спадщину в\~порядку п.\~4\~ст.\~1268\~Цивільного Кодексу\~України. Інших спадкоємців\~першої черги\~за законом\~після смерті\~[PERSON]\~немає. 09\~липня 2008\~року [PERSON]\~та [PERSON]\~буди видані\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом на\~земельну ділянку\~сільськогосподарського призначення\~по 1/3\~частині кожному. 18\~липня 2008\~року онуку\~[PERSON]\~за правом\~представлення батька\~[PERSON]\~було видано\~свідоцтво про\~право на\~спадщину за\~законом на\~1/3\~частину цієї\~ж земельної\~ділянки. На даний\~час видати\~спадкоємцям померлого\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом на\~житловий будинок\~немає можливості\~у звязку\~з відсутністю\~належного правовстановлюючого\~документа на\~це майно\~на імя\~спадкодавця. Житловий будинок\~за вищевказаною\~адресою не\~зареєстрований. З цих\~підстав постановою\~від 02\~червня 2018\~року державний\~нотаріус Купянської\~державної нотаріальної\~контори відмовила\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом. Оскільки право\~спадкодавця на\~житловий будинок\~з надвірними\~будівлями не\~визнається,\~позивачам не\~видано свідоцтво\~про право\~на спадщину\~за законом\~після його\~смерті,\~позов заявлений\~до територіальної\~громади Петропавлівської\~сільської ради\~Купянського району\~Харківської області\~в особі\~Петропавлівської сільської\~ради Купянського\~району Харківської\~області. Померлий [PERSON] за життя набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований Харківська область, Купянський район, с. Петропавлівка, вул. Польова, буд. 3, розташований на земельній ділянці площею 0,25 та, яка належить до комунальної власності Петропавлівської сільської ради, Купянського району Харківської області. За життя [PERSON] не зареєстрував своє право власності на житловий будинок, збудований в 1976 році, в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, правовстановлюючий документ на житловий будинок з надвірними будівлями не видався, оскільки закон, який існував до 01 січня 2004 року, не передбачав державної реєстрації права власності, а право власності на житловий будинок підтверджував запис в погосподарській книзі сільської ради в особовому рахунку. Позивачі та їх представник у судове засідання не зявились, надавши суду заяви в яких просять розглянути справу без їх участі, позов підтримали. Відповідач у судове засіданні не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у відсутність представника, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено,\~що житловий\~будинок з\~надвірними будівлями розташованого в\~селі Петропавлівка\~Купянського району\~Харківської області\~по вулиці\~Польова №\~3 був побудований в 1976 році, а спадкодавець [PERSON], померлий 12 листопада 2007 року, за життя набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в селі Петропавлівка Купянського району Харківської області по Польова, буд. 3, що підтверджується особовим рахунком 0398-1 в погосподарській Петропавлівської сільської ради Купянського району Харківської області, технічним паспортом, виданим КП Купянське БТІ та довідкою Петропавлівської сільської ради № 839 від 16 травня 2018 року (а.с.28-31,35). Як вбачається з технічного паспорту, складеного Купянським бюро технічної інвентаризації станом на 24 листопада 2017 року житловий будинок літ . «А» побудований в 1976 році, тобто до 01 січня 2004 року, загальна площа житлового будинку літ. «А» складає 66,4 кв.метрів , житлова - 33,8 кв.метрів. (а.с.28-31). Згідно листа № 2-20-0.23,032-331/123-18 від 15 травня 2018 року начальника Міськрайонного управління у Купянському районі та м. Купянську Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельна ділянка за адресою: Харківська область. Купянський район, с. Петропавлівка, вул. Польова, 3, за даними обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями відноситься до земель житлової та громадської забудови - забудовані землі під житловою одно - та двоповерховою забудовою, форма власності - комунальна, кадастровий номер не визначений; станом на 01.01.2013 р. документи, які посвідчують право власності або право користування на вищещащначену земельну ділянку відсутні (а.с.37). Відповідно постанови від 02 червня 2018 року державного нотаріусу Купянської державної нотаріальної контори Харківської області позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у звязку\~з відсутністю\~належного правовстановлюючого\~документа на\~це майно\~на імя\~спадкодавця (а.с.15). Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщина) від фізичної особи , яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). На підставі статті 1261 у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. На підставі статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину. Згідно з частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На підставі ст. 1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органи, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. У 1957 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин мав право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, громадяни набували статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу УРСР 1922 року набували право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. На час будівництва будинку у 1976 році минулого сторіччя не було передбачено чинним на той час законодавством обов'язкової реєстрації права власності в Реєстрі прав власності в БТІ. Така реєстрація була введена в дію в 90-х роках, але законом строку до якого повинно бути здійснено таку реєстрацію не встановлено. Цивільний кодекс України в редакції, що діяла до 01 січня 2004 року, не передбачав обовязкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно та не повязував з державною реєстрацією виникнення такого права. Стаття 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", надає визначення термінів, які вживаються у цьому законі. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових права на нерухоме майно та їх обтяжень. Відповідно до ч. З ст. З Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за№ 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналізуючи наведене, суд вважає доведеним, що позивачі мають право на спадкування за законом після смерті [PERSON]

Outcome: approved