Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила стягнути з [PERSON], [PERSON], які є правонаступниками померлої [PERSON], та з [PERSON], [PERSON], на користь позивача : -проценти за користування боржниками коштами за період з 02 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року в сумі, еквівалентній 976 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі ; - три проценти річних за прострочення повернення суми позики за зазначений період в сумі, еквівалентній 124 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі, а всього - суму, еквівалентну 1 100 доларам США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення у справі; -в рахунок задоволення вимог до відповідачів-1,3,4 за договором позики від 27 вересня 2005 року за реєстровим № 2778 на суму 7 400 доларів США та 46 494 грн, згідно рішення Московського від 02 лютого 2011 року та в рахунок задоволення вимог на суму 86 469 грн. 98 коп. на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківські області від 19 січня 2015 року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2015 року; в рахунок вимог щодо стягнення з відповідачів проценти за користування боржниками коштами за вказаний вище період в сумі еквівалентній 976 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі; трьох процентів річних від простроченої поверненням позики за цей період в сумі, еквівалентній 124 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок за № 5 по вул. Гагаріна у с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області, загальною площею 79,0 м2, житловою площею 42,0 м2, із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку», процедури продажу шляхом надання позивачу права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною сторонами в п. 3 іпотечного договору ціною на рівні 27 895 гривень; -надати позивачеві право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви до державних органів і установ, підприємств, організацій, з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань; -виселити відповідачів-1,2,3 із іпотечного майна - житлового будинку за номером 5, що по вулиці Гагаріна в с. Зелений Колодязь Чугуївською району Харківської області та складається з: житлового будинку літ. «А-1», літньою житловою площею 42,0 м2, загальною площею 79,0 м2, житловою площею 42,0 м2, льоху - літ. «В», літньої кухні - літ. «Б», сараїв - літ. «Д, Д1, Д2», вбиральні - літ. «Е», навісу - літ. «Ж»; колонки - літ. «К», огорожі №№ 1-2 ; -на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу передати в управління позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 27 вересня 2005 року позичила [PERSON] та [PERSON] 7 400 доларів США, які вони зобов'язались повертати частинами (з розстроченням) із остаточним терміном повернення не пізніше 27 серпня 2006 року, про що того ж дня між ними був укладений договір позики та між позивачем і [PERSON] договір поруки, за яким останній поручився за виконання [PERSON] та [PERSON] зобов'язань з повернення позивачу боргу за договором позики від 27.09.2005 року. В забезпечення виконання [PERSON] та [PERSON] зобов'язань за зазначеним договором позики між позивачем, [PERSON] та [PERSON] укладений іпотечний договір, посвідчений ПН ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2780 про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким відповідач [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] житловий будинок за вищезазначеною адресою. Однак, [PERSON] та [PERSON] порушили умови договору позики і до виконання своїх зобов'язань за ним не приступили. Предмет іпотеки належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. За рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2011 року з [PERSON]М, [PERSON] та [PERSON] на користь позивача було стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 7\~400 доларів США та 46494,00 грн. Однак відповідачі рішення суду не виконали, тому позивач звернулась до Чугуївського міського суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 4 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] на користь [PERSON] гривневий еквівалент процентів за користування коштами за період з 02 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року в сумі 25584 грн. 49 коп. та трьох процентів річних від простроченої поверненням позики за період з 02 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року в сумі 3250 грн. 48 коп., а всього 28834 грн. 97 коп. В рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON], правонаступників померлої [PERSON] [PERSON] та [PERSON] за договором позики від 27 вересня 2005 року, визначених заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2011 року, які складаються з неповернутої частини боргу в розмірі 7400 доларів США, штрафу в сумі 36500 грн. 00 коп., трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу в сумі 5858 грн. 00 коп., інфляційного збільшення в сумі 2965 грн. 00 коп., а також судового збору у сумі 1051 грн. 00 коп. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. 00 коп., а також на суму 86496 грн. 98 коп., яка складається з процентів за користування коштами в сумі 49613 грн. 84 коп., неустойки у розмірі 36000 грн. 00 коп. та судового збору у розмірі 856 грн. 14 коп. згідно заочного рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2015 року, а також вимог, із цим рішенням щодо стягнення процентів за користування коштами та трьох процентів річних за період з 02 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року на суму 28834 грн. 97 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок № 5 по вул. Гагаріна в с. Зелений Колодязь Чугуївського р-ну Харківської обл., що складається з житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 79,0 м2, льоху літ. «В», літньої кухні літ. «Б», сараїв літ. «Д, Д 1, Д 2», вбиральні літ. «Е», навісу літ. «Ж», колонки літ. «К», огорожі № 1-2, із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання [PERSON] права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі - покупцю на її власний розсуд за ціною не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки субєкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу, але не нижче за визначену в п. 1 іпотечного договору на рівні 27 895 грн. Надано [PERSON] право особисто та через представників предявляти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану відповідачів) до КП «Чугуївське міжміське БТІ», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання витягів та інших документів, довідок про склад сімї, а також вчиняти всі інші дії, повязані з виконанням цих питань. Виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового будинку № 5 по вул. Гагаріна в с. Зелений Колодязь Чугуївського р-ну Харківської обл. Передано житловий будинок № 5 по вул. Гагаріна в с. Зелений Колодязь Чугуївського р-ну Харківської обл. в управління [PERSON] на період до його реалізації. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів на користь позивача понесені документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 243,60 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення оголошення про виклик відповідачів у пресі, у сумі 323,70 грн, а всього 569,30 грн, які стягнуто у рівних частках по 142,32 грн з кожного. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] В обґрунтування скарги посилається на неповне з"ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що він позичав у [PERSON] 5000 доларів США, а не 7400, як вказано в позові. Договір поруки від 27.09.2005 року між [PERSON] та [PERSON] є фіктивним та удаваним, укладений для створення штучного відповідача по справі. Всупереч п.2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що рішенням Московського районного суду міста Харкова від 02.02.2011 року вже була стягнута сума коштів за цим кредитом, відсотки та штрафні санкції; рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19.01 2015 року додатково стягнуто з [PERSON] штрафні санкції, відсотки та пеня. Суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. Судом незаконно стягнуто з правонаступників іпотекодавця [PERSON], яка померла 07 листопада 2012 року штрафних санкцій, процентів за користування коштами, трьох процентів річних, інфляційного збільшення суми боргу з 02.12.2014 по 25.06.2015 року. Суд першої інстанції прийняв позовну заяву та ухвалив рішення не зважаючи на те, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності за основними вимогами та 1-річний строк позовної давності за вимоги щодо стягнення штрафів, неустойки та пені. В матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачами письмового повідомлення про необхідність виселення відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку». В судове засідання в суд апеляційної інстанції сторони не з»явилися, про день і час судовго засідання були повідомлені належним чином. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не надано доказів повного або часткового виконання їхніх зобовязань за договором позики від 27 вересня 2005 року, вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» є законними, позивачем дотримано порядок попередження відповідачів про добровільне виселення. З таким висновком суду, колегія суддів погоджується частково, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 27 вересня 2005 року між позивачем з однієї сторони та [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони укладений договір позики, викладений в письмовій формі і посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстраційним №\~ 2778. Відповідно до умов даного договору позивач передала [PERSON] та [PERSON] 7\~400,00 доларів США, які в свою чергу зобов'язалися повертати ці кошти частинами (з розстроченням) платежами по 200,00 доларів США не пізніше 27 числа кожного місяця і здійснити остаточне повернення боргу в сумі 7 400,00 доларів США не пізніше 27 серпня 2006 року (а.с.72 том 1). У забезпечення виконання вказаного договору позики, 27 вересня 2005 року, між позивачем і відповідачем [PERSON] укладено іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким [PERSON] передала, а позивач прийняла в заставу житловий будинок за номером 5, по вулиці Гагаріна в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області (а.с.93 том 1), який належить відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15 вересня 2005 року Введенською селищною радою Чугуївського району Харківської області на підставі рішення виконкому тієї ж сільради за № 77/5 від 13 вересня 2005 року, та зареєстрованого в Чугуївському міжміському бюро технічної інвентаризації 22 вересня 2005 року за реєстровим № 1198 в реєстровій книзі № 9. Житловий будинок за номером 5 (п'ять), що по вулиці Гагаріна в с. Зелений Колодязь Чугуївського району Харківської області складається з: житлового будинку літ. «А-1», літньою житловою площею 42,0 м2, загальною площею 79,0 м2, льоху - літ. «В», літньої кухні - літ. «Б», сараїв - літ. «Д, Д 1, Д 2», вбиральні - лі «Е», навісу - літ. «Ж», колонки - літ. «К», огорожі №№ 1-2 (а.с.94-97 том 1). 27 вересня 2005 року між позивачем з однієї сторони і [PERSON] з іншої сторони в письмовій формі укладений договір поруки, згідно умов якого [PERSON] поручився перед позивачем за повернення [PERSON] та [PERSON]\~ боргу за договором позики від 27 вересня 2005 року. Згідно п. п. 1.2, 1.3 договору поруки від 27 вересня 2005 року, в разі порушення [PERSON] та [PERSON] їхніх зобов'язань за договором позики, вони та поручитель [PERSON], відповідають перед позивачем як солідарні боржники. Відповідальність поручителя [PERSON], не обмежується сплатою основної суми боргу. [PERSON], як поручитель, відповідає також за сплату відповідачами [PERSON] та [PERSON], як боржниками за основним зобов'язанням, процентів за користування позиченими коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних, неустойки і завданих збитків та моральної шкоди\~\~ (а.с. 73 том 1). В заочному рішенні від 02 лютого 2011 року по справі № 2-9066/10 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу Московський районний суд м. Харкова встановив факт невиконання [PERSON] та [PERSON] їхніх зобовязань з повернення позивачу позики і вирішив стягнути з них на користь позивача борг за договором позики в сумі 7\~400 доларів США, штраф в сумі 36\~500 грн. 00 коп., три проценти річних в сумі 5\~858 грн. 00 коп., 2\~965 грн. 00 коп. інфляційного збільшення, судовий збір в сумі 1\~050 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн. 00 коп (а.с. 74 том 1). Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 січня 2015 року по справі № 636/4454/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення процентів за користування коштами, інфляційного збільшення боргу, трьох процентів річних і неустойки задоволено вимоги [PERSON] і вирішено стягнути на її користь солідарно з [PERSON] та правонаступників померлої [PERSON] [PERSON], [PERSON] кошти в сумі 216\~659 грн. 84 коп та судові витрати: судовий збір в сумі 2\~166 грн. 60 коп. та витрати на оплату повідомлення про виклик відповідачів шляхом оголошення в пресі в розмірі 330 грн. 17 коп. (а.с. 76-78 том 1). Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 березня 2015 року у справі № 636/4454/13-ц (провадження № 22ц/790/2365/15) за апеляційною скаргою позивача змінене Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 19 січня 2015 року: в частині стягнення на користь [PERSON] з [PERSON], [PERSON], [PERSON] процентів від заборгованої суми штрафних санкцій у сумі 136\~936,81 грн, 10\~560,22 грн інфляційних втрат та 5\~211, 52 грн трьох процентів річних від цих санкцій це рішення скасоване та в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено; зменшено розмір стягнутої з відповідачів неустойки зі 139\~900, 00 грн до 36\~000,00 грн; збільшено розмір процентів за користування неповернутою сумою позики та три проценти річних з 47\~051 грн. 29 коп. до 49\~613 грн. 84 коп.; в решті рішення залишено без змін. Загалом, вирішено вважати, що за цим рішенням на користь [PERSON] підлягають стягненню солідарно з [PERSON], спадкоємців [PERSON] [PERSON] та [PERSON] кошти в сумі 49\~613 грн. 84 коп., 36\~000 грн. 00 коп. неустойки та 856 грн. 14 коп. судових витрат у рівних частках по 282 грн. 46 коп. з кожного (а.с.79-80 том 1). Факт порушення позичальниками зобовязань з повернення позивачу позики, розмір неповернутої частини позичених у позивача коштів за договором позики від 27 вересня 2005 року, а також факт смерті [PERSON] та факт і підстави набуття [PERSON] та [PERSON] статусу її спадкоємців вже були предметом судового розгляду і встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. Визначена судовими рішеннями сума неповернутої позики за договором від 27 вересня 2005 року в сумі 7400 доларів США відповідачами не сплачена, примусове стягнення боргу за виконавчими листами не проведене. Доводи відповідача про безпідставність стягнення процентів і застосування ст.625 ЦК України не грунтуються на законі. Так, відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін договору позики, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє позикодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, оскільки боржники не виконали судове рішення про задоволення вимог позикодавця, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про продовження існування правовідносин сторін, що випливають із договору позики. Нарахування процентів за користування грошима і 3% річних після закінчення строку дії договору і ухвалення судового рішення ґрунтується на вищезазначених нормах матеріального права. Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2739цс15. Що стосується позовної давності, то з позовом позивач звернувся 7 липня 2015 року і просив стягнути проценти за користування грошима і три проценти річних від простроченоїсуми за період з 2 грудня 2014 року по 25 червня 2015 року , тобто в межах трирічного строку позовної давності. Незважаючи на те, що три проценти річних від суми прострочення є одним із видів відповідальності, але ця санкція не є неустойкою в розумінні ст.549 ЦК України. З огляду на вищенаведене рішення суду в цій частині скасуванню не підлягає. Що стосується рішення суду в частині задоволення інших позовних вимог , то скасовуючи його і відмовляючи у їх задоволенні суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Положеннями частини першої статті 39Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки, але не виконав в повній мірі вищенаведені вимоги закону. Позивач не скористалась своїм правом і не надала суду першої інстанції і апеляційної інстанції доказів відповідної оцінки предмета іпотеки. Суд першої інстанції, прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання [PERSON] права на продаж предмета іпотеки від власного імені будь-якій третій особі - покупцю на її власний розсуд за ціною не нижче за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки субєкта оціночної діяльності або незалежного експерта на момент продажу. При цьому, суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки на момент продажу суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України висловила правову позицію у справі за № 6-1239 цс16 , що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Відповідно до ч.6 ст.38 ЗУ "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виходячи з правового аналізу ч.6 ст.38 ЗУ "Про іпотеку"необхідно дійти висновку про те, що за відсутності згоди між сторонами іпотечного договору , позивач повинен надати суду звіт про оцінку майна . Згода сторін відсутня, оскільки виник спір і він розглядається судом. Після укладення договору іпотеки 27 вересня 2005 року сплинуло більше 11 років і ціна зазначена в ньому і в рішенні суду 27 895 грн. за житловий будинок є сумнівною і не може бути зазначена як початкова . Нового звіту про оцінку майна від позивача судами отримано не було. Рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, оскільки суд апеляційної інстанції за відсутності оцінки майна на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час ухвалення рішення, позбавлений можливості ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині. Позовні вимоги про виселення не підлягають задоволенню ще із огляду на таке. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення (правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6-1449цс15). Позовні вимоги про є похідними від позовних вимог про звернення стягнення на іпотеку і виселення, а тому не можуть бути задоволенні. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, надання права предявлення і отримання документів та передачу в управління житлового будинку допустив порушення вищезазначених норм матеріального права. Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Outcome: partial