Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою, уточнивши яку просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS]. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] є власником 2/15 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS], у той час як [PERSON] належить 8/50 частин у зазначеному домоволодінні. Позивачі зареєстровані та проживають за зазначеною адресою. Відповідач був зареєстрований за цією адресою 31.07.2006 року, проте жодного дня не проживав там, не брав участі по утриманню домоволодіння та не сплачував за комунальні послуги. Позивачам невідомо, де на цей час проживає відповідач. У зв'язку з цим позивачі змушені були звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав. Представник позивачів у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, надала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з'являвся, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, заяву про розгляд справи за його відсутністю не подавав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка проживає по сусідству з позивачами, підтвердила той факт, що відповідач ніколи не проживав за адресою: [ADDRESS], та навіть не був присутній на похоронах свого батька Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] належить на праві власності 8/50 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності від 20.05.2010 року. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 14.07.2010 року. [PERSON], який є сином [PERSON], належить на праві власності 2/15 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.05.2010 року. Право власності зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 14.07.2010 року. Згідно з довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім'ї та прописку) за адресою: [ADDRESS], окрім позивачів, зареєстрований (починаючи з 31.07.2006 року) також [PERSON], який є сином [PERSON] та відповідно братом [PERSON]. У зазначеній довідці вказано, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає за цією адресою. Відповідно до відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області місце проживання відповідача дійсно зареєстроване за вищезазначеною адресою. Як зазначив представник позивачів, відповідач від дня його реєстрації ніколи не проживав за цією адресою, з позивачами він не спілкується, веде асоціальний спосіб життя. На підставі показань свідка та наявних у матеріалах справи доказах, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON], будучи зареєстрованим у будинку за адресою: [ADDRESS], не проживає за зазначеною адресою тривалий час. Зважаючи на той факт, що будинок належить позивачам на праві власності, а відповідач, будучи членом сім'ї, на відповідній правовій підставі, здійснював користування ним, суд вважає, що між сторонами виникли відносини із приводу користування чужим майном (сервітуту), які регулюються главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи зі змісту цієї норми закону, ухвалене рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне визначити порядок виконання рішення, зазначивши, що воно є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку з відповідною адресою, що передбачено ст. 217 ЦПК України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved