Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій посилається на те, що перебувала у шлюбі з відповідачем до 2007 року. Від цього шлюбу у сторін є син -[PERSON] [INFO], який на даний час проживає та знаходиться на її утриманні. Вказує, що батько дитини (відповідач по справі) з 2007 року вихованням сина не займається, не піклується про його фізичний та духовний стан, не спілкується з ним, не створює умов для здобуття освіти та матеріально не допомагає. Син навчається та потребує оздоровлення і відпочинку. Стверджує, що має можливість забезпечити відпочинок дитині за кордоном, що матиме велике значення для духового та фізичного розвитку дитини. Проте, для оформлення відповідного проїзного документу на тимчасовий виїзд за межі України сина, їй необхідна письмова згода відповідача,який після розірвання шлюбу відмовляється надавати такий дозвіл. На підставі вищевикладених обставин, посилаючись на норми матеріального права та судову практику, просить суд надати їй дозвіл на виготовлення проїздних документів для виїзду за межі України малолітньому сину [PERSON] [INFO] без згоди батька - [PERSON]; надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітньому [PERSON] [INFO] разом з матір'ю [PERSON] або самостійно до досягнення ним повноліття без згоди батька [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві довела, що поїздка дитини за кордон здійснюється в її інтересах з метою розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя Просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, а саме розміщенням оголошення про виклик до суду в регіональній газеті /а.с.42/. Про причини своєї неявки до суду не повідомив. Відповідно до п.3 ч.3 ст. 122 ЦПК України - у разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі. Внаслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу за його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дане правило також закріплене у ст. 60 цього ж Кодексу Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Дані правовідносини у системному зв'язку регулюються: - статтею 33 конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом; - ст. 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років,має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, уповноважені ними; - ч. 2 статті 4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", відповідно до якої оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні мають бути зазначені відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд з України на постійне проживання дітей віком від 14 до 18 років може бути здійснено лише за їх згодою, оформленою письмово і нотаріально засвідченою; - Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, згідно яких перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку; - ч.ч.2,3 ст. 150 Сімейного Кодексу України , згідно якої, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; - статтею 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов»язків батьків відносно дитини; -Принцип 6 Міжнародної Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своїми батьками. - п. 1 статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Судом встановлено, що 29.01.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. /а.с. 17/. Відповідно до копії свідоцтва про народження у шлюбі позивачки з відповідачем [INFO] народився син - [PERSON] / а.с.18/, який згідно довідки ПП «Регіон сервіс» проживає разом з позивачкою за адресою : [ADDRESS]. /а.с.19/. Враховуючи зазначені вище вимоги закону з урахуванням , що бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд дитини за кордон повністю узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, і що відсутні обставини, які обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини за кордон, відповідно, надання дозволу на виготовлення проїзного документа дитині для виїзду за кордон без згоди другого з батьків відповідає інтересам дитини та вимогам законодавства, суд приходить до висновку , що позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині наданя дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньому [PERSON] [INFO] разом з матір'ю [PERSON] або самостійно до досягнення ним повноліття без згоди батька [PERSON], суд вважає, що дані позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки нормами ст. 313 ЦК України передбачено, що особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, уповноважені ними. Отже, після досягнення 16-річного віку такий дозвіл не є обов'язковим. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Враховуючи положення ст. 214 ЦПК України, згідно якої під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню,

Outcome: partial