Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] (надалі Позивач-1), [PERSON] (надалі Позивач-2), [PERSON] (надалі Позивач-3) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» (надалі Відповідач), в якому просили суд визнати недійсними Договори про надання кредиту №74, 75, 76 від 31.07.2007 року, що укладені між сторонами по справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що влітку 2007 року між третьою особою по справі [PERSON] та Позивачами була домовленість про купівлю земельних ділянок. З метою укладання попередніх договорів купівлі-продажу та сплати вартості земельних ділянок. 31.07.2007 року Позивачі уклали ряд кредитних договорів з ПАТ «АКБ «Київ» на отримання грошових коштів в іноземній валюті - долар США. Між тим, укладання основних договорів купівлі-продажу постійно відкладались через різні обставини, в зв'язку з чим Позивачі неодноразово звертались до Банку та [PERSON] з приводу врегулювання спірного питання, але до сьогоднішнього дня воно так і залишилось не вирішеним. Позивачі зазначили, що оскільки кошти за кредитними договорами вони фактично не отримували, то це є підставою в порядку ст. 215 ЦК України для визнання їх недійсними, в зв'язку з чим звернулись до суду з цим позовом за захистом своїх прав. В судовому засіданні представник Позивачів позов підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених у ньому. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав свої письмові заперечення, в яких зазначив, що рішеннями Печерського районного суду міста Києва було стягнуто з Позивачів заборгованість за спірними кредитними договорами. Таким чином, в силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України є підстави для висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак і не можливість їх задоволення. Крім цього, зазначив про необхідність застосування позовної давності, оскільки Позивачі могли довідатись про порушення їх права в момент укладання спірних правочинів 31 липня 2007р., перебіг позовної давності починається з 01 серпня 2007 року, а відтак сплинув 02 вересня 2010 року. Враховуючи викладене просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з"явилась, хоча про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, заперечення не надала та не просила розглядати справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника Позивачів, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 31 липня 2007р. між Акціонерним комерційним банком «Київ» та [PERSON] було укладено Договір про надання кредиту №74, відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику кредит у сумі 947 500,00 доларів США на строк з 31 липня 2007р. до 30 липня 2009р. для придбання земельних ділянок в с. Погреби Броварського р-ну Київської області. (а.с. 24 - 26). Також, 31 липня 2007р. між Акціонерним комерційним банком «Київ» та [PERSON] було укладено Договір про надання кредиту №75, відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику кредит у сумі 946 000,00 доларів США на строк з 31 липня 2007р. до 30 липня 2009р. для придбання земельних ділянок в с. Погреби Броварського р-ну Київської області. (а.с. 5 - 7). Крім цього, 31 липня 2007р. між Акціонерним комерційним банком «Київ» та [PERSON] було укладено Договір про надання кредиту №76, відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику кредит у сумі 758 000,00 доларів США на строк з 31 липня 2007р. до 30 липня 2009р. для придбання земельних ділянок в с. Погреби Броварського р-ну Київської області. (а.с. 14 - 16). За умов п.п. 1.2. - 1.4. цих Договорів, Кредит надається готівкою з позичкового рахунку в АКБ «Київ», який Кредитор відкриває Позичальникам для обліку заборгованості Позичальників за кредитами на цілі, визначені в п. 1.1. цього Договору. Кінцевим терміном повернення кредитів та сплати відсотків за їх користування є 30 липня 2009р. Цей термін є обов'язковим для Позичальників. Позичальники за користування кредитами сплачує Кредитору 11,8% річних. Нарахування відсотків здійснюється на фактичний залишок заборгованості Позичальників за кредитом. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань Позичальника, що виникли з Договорів про надання кредиту №74, 75, 76 від 31.07.20007 року, Іпотекодавці передають в Іпотеку земельні ділянки за кадастровими номерами [NUMBER] загальною площею 0,7500га, [NUMBER] загальною площею 0,7500га, які розташовані на території Погребельської сільської ради Броварського р-ну Київської області, надані для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується відповідними Іпотечними договорами від 29.05.2008 року (а.с. 9- 13, 18-23, 28-32). У відповідності до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Звертаючись до суду з вказаним позовом, Позивачі просили суд визнати недійсним укладені між сторонами кредитні договори на підставі ст. 203, 215 ЦК України, у зв'язку з тим, що кредитні кошти вони не отримували , тобто договір є невиконаним. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 1051 ч. 1 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦІ ІК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність, обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відтак, Позивачі, які вимагають визнання правочину недійсним, повинні довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення цього правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на Позивачів. Між тим, Позивачами не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що останні при укладанні спірних Договорів не отримували грошових коштів, оскільки в матеріалах справи наявні рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2009 року за позовами Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Київ» щодо стягнення з Позивачів заборгованості за вказаними кредитними договорами. Вказаними судовими рішеннями встановлено обставини видачі і отримання кредитних коштів Позивачам. Таким чином, всі твердження Позивачів з даного приводу судом розцінюються, як спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від їх добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов'язань. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилаються Позивачі як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а їх позовні вимоги щодо підстав визнання недійсними укладених Договорів не ґрунтуються на вимогах ЦК України, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Зворотнього Позивачами доведено не було. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Представником Відповідача було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності у відповідності до вимог ст.257 ЦК України, враховуючи те, що оспорювані правочин було укладено 31.07.2007 року. Оскільки суд повністю відмовив в задоволення позову по суті, то підстав для відмови в зв'язку зі спливом строку позовної давності не вбачається.

Outcome: dismissed