Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач просить ухвалити рішення яким визнати удаваними договір дарування земельної ділянки площею 0,1981 га, яка розташована по [ADDRESS] та договір дарування 58/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] укладені 02.11.2012 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON], та які посвідчені приватним нотаріусом Присяжнюк С.М. Визнати вищевказані договори такими, що були укладені як договори купівлі-продажу. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з травня 2004 року перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Рожнятівського районного суду від 12 квітня 2017 року. На даний час вона має намір звернутися в суд з позовом про поділ спільного майна подружжя. Однак під час підготовки вказаного позову їй стало відомо, що 02 листопада 2012 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] були у кладені два договори дарування відповідно до яких [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар 58/100 частин домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1981 га, яка розташована по [ADDRESS] Хоча фактично вказану земельну ділянку та частину домоволодіння, вони з відповідачем [PERSON] купили у [PERSON] у 2012 році за 2000 доларів США. Вказані договори купівлі-продажу за попередньою згодою мали бути оформлені на відповідача [PERSON], проте з невідомих їй причин дані договори були оформлені, як договори дарування, що грубо порушує її законне право власності на придбане нею з відповідачем [PERSON] у шлюбі майно. Позивач вважає, що оспорювані договори укладені відповідачем [PERSON] з метою приховати дійсні правочини - договори купівлі-продажу земельної ділянки та частини домоволодіння, таким чином позбавити її права на частку в спільному майні подружжя, а тому є удаваними правочинами. На час укладення договору дарування земельної ділянки та частини домоволодіння її колишній чоловік [PERSON] не перебував з відповідачем [PERSON] у родинних чи інших (близьких) дружніх стосунках, а тому будь-яких підстав для дарування йому земельної ділянки та частини домоволодіння у [PERSON] не було. Більше того [PERSON] доводиться їй близьким родичем, саме по цій причині їм як молодій сім"ї було продане вказане майно за заниженою вартістю, а саме за 2000 доларів США. Тобто при укладенні угоди сторони в дійсності мали на увазі договір купівлі-продажу, а не дарування, що є удаваною угодою. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просила про задоволення позову, не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Крім того доповнила, що частину будинковолодіння та земельну ділянку купила з відповідачем [PERSON] у [PERSON] за 2000 доларів США. Кошти на придбання вказаного майна вони збирали разом з відповідачем [PERSON] Про те, що придбане майно оформлене договорами дарування їй не було відомо аж до 2017 року, оскільки до цього часу вважала, що були оформлені договори купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, однак раніше направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю та не заперечує проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився повторно, відзиву на позов не подав, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без його участі суду не направляв. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] - мати позивачки суду пояснила, що [PERSON] доводиться їй троюрідним братом. У жовтні 2012 року її дочка [PERSON] разом з колишнім зятем [PERSON] придбали у [PERSON] земельну ділянку та частину домоволодіння, за що сплатили останньому 2000 доларів США. Вказані кошти вона особисто разом із відповідачем [PERSON] передавала у м. Калуші у листопаді 2012 року. Про те, що відповідач [PERSON] замість договорів купівлі-продажу уклав договори дарування із [PERSON] їй не було відомо. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, свідка суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Узагальненням Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. (ст.717 ЦК). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Так судом встановлено, що 02.11.2012 року між відповідчами [PERSON] та [PERSON] були укладені договір дарування земельної ділянки площею 0,1981 га по [ADDRESS] та договір дарування 58/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] Відповідно до вказаних договорів від дарувальника [PERSON] переходить право власності до обдарованого [PERSON] на вищевказане у договорах майно. Суд приходить до висновку, що домовленість сторін вказаних договорів була направлена не на дарування, а на купівлю-продаж частини домоволодіння та земельної ділянки, оскільки була встановлена істотна умова договору купівлі-продажу - ціна об'єктів, за які відбувся продаж у розмірі 2000 доларів США. Так, не настали б наслідки переходу права власності на частину домоволодіння та земельну ділянку, якщо б позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не був виконаний обов'язок по сплаті коштів за купівлю-продаж частини будинковолодіння та земельну ділянку, а отже, у відчужувача не настало б обов'язку передати право власності набувачу. Таким чином, правочин не відбувся б, якщо в дійсності позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] не виконали б реальні обов'язки по договорах, які насправді були купівлею продажем вищезазначеного майна. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивачем по справі наведено суду належні докази того, що оспорювані договори містять ознаки удаваного правочину, а тому вимоги позову є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved