Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення бургу за договором позики у сумі 910 доларів США та 19 210 грн. Позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 12 серпня 2019 р. року згідно письмової розписки [PERSON] надала в борг [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті в сумі 910 доларів США та 19 210 грн. Згідно зазначеної розписки [PERSON] зобов`язалася віддавати борг частинами. Однак, станом на день звернення позивачки з позовом [PERSON] не здійснила жодного платежу на повернення боргу. Не зважаючи на неодноразові звернення до відповідачки, з приводу повернення боргу, остання уникає зустрічей з позивачем та ухиляється ві сплати боргу. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила стягнути з відповідачки суму боргу у розмірі 910 доларів США та 19 210 грн. Ухвалою суду від 19.08.2021 р. відкрите провадження у справі, розгляд її призначений у порядку спрощеного позовного провадження, яке неодноразово переносилося у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] у судове засідання. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] , яка діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги направили заяву в якій просили позов задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення. У судове засідання, призначене на 08.11.2021 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася \~належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч. 11\~ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч.9 ст. 28 ЦПК), викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи наявність усіх умов, передбачених ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 серпня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, у відповідності до якого [PERSON] отримала від [PERSON] 910 доларів США та 19 210 грн. Даний факт підтверджуються письмовою розпискою. Судом досліджено розписку від 12.08.2019 року згідно якої [PERSON] надала [PERSON] позику в розмірі 910 доларів США та 19 210 грн. [PERSON] зобов`язалась повертати борг частинами. 18.01.2021 р. на адресу [PERSON] було направлено вимогу про повернення коштів за договором позики від 12.08.2019 року, вимогою про повернення [PERSON] грошову суму в розмірі 910 доларів США та 19 210 грн. у строк до 30 січня 2021 року. Відповідачем [PERSON] не надані докази на підтвердження повернення позики станом на день розгляду справи, тобто боргове зобов`язання не виконане. Також, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] зверталася\~ до відділу дізнання Головного управілння національної поліції в Миколаївській області з приводу щодо можливих протиправних дій з боку [PERSON] зареєстрована до інформаційно телекомунікаційної системи Інформаційний портал НПУ Центрального ВП ГУНП в Миколаївської області за №22845 від 23.11.2020 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вищевказаний договір позики від 12 серпня 2019 року був укладений сторонами відповідно до вимог діючого законодавства, підписаний відповідачкою, не визнаний недійсним і є чинним на момент розгляду справи. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року (справа №6-63цс13) щодо застосування норм права, яка згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством має ураховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд України дійшов аналогічних висновків за результатами перегляду справ №6-50цс16, №6-1967цс15. За правилом ч.2, 3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що держатель оригінала боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. В даному конкретному випадку договір позики від 12 серпня 2019 року - борговий документ, укладений між позивачем та відповідачкою у справі на підтвердження прийняття зобов`язання за договором позики та наявний у позивача у справі, свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами у справі. Даний договір містить умови отримання відповідачкою в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів та особистим підписом позичальника. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved