Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до Приазовського районного суду Запорізької області з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів на користь [PERSON] вартість здійснених ремонтних робіт та витрачених на ці роботи будівельних матеріалів в сумі 11054 гривень 75 копійок. Позовні вимоги мотивовані тим, що у червні 2016 року [PERSON] домовилася з [PERSON] та [PERSON] про купівлю квартири [ADDRESS]. [PERSON] за домовленістю з власниками квартири сплатила 83000 гривень у якості забезпечення виконання договору купівлі-продажу квартири у майбутньому. Але договір не був укладений за вини відповідачів. Про що свідчить рішення суду у справі № 325/130/18. За час з моменту передання відповідачам коштів та до моменту їх відмови від укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири позивачкою було витрачено кошти на проведення ремонту квартири відповідачів у розмірі 11054,75 грн. Ремонтні роботи були виконані зі згоди відповідачів, які особисто передали [PERSON] ключі від квартири. Оскільки квартира так і не була відчужена відповідачами, позивачка має право на отримання вартості здійснених ремонтних робіт та витрачених будівельних матеріалів. А тому, просить задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачів вартість здійснених робіт та витрачених на ці роботи будівельних матеріалів в сумі 11054,75 гривень. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що за усною домовленістю з відповідачами, позивачка, яка мала намір придбати квартиру, проводила ремонт в ній, витрачаючи свої особисті кошти. А тому, у зв'язку з тим, що квартиру так [PERSON] придбано не було, бажає повернути кошти витрачені нею на ремонт. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що з [PERSON] жодного договору не укладали, дозволу на ремонт квартири не надавали. Коли мова йшлася про придбання [PERSON] квартири, їй дійсно надавалися ключі для проживання до укладення договору купівлі-продажу, та було повідомлено [PERSON] про те, що їй дозволено проживати, але нічого не змінювати. Проте [PERSON] порушила домовленість, і вони звернулася з заявою до поліції, щоб [PERSON] відшкодувала шкоду та привела квартиру в той стан, в якому була квартира. Позивачка у судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомленою про день розгляду справи. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності учасника справи, у разі неявки в судове засідання учасника справи, якщо з'явився його представник. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомленою про день розгляду справи, відзив суду не надала. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності учасника справи, у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує спір за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивачки - [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного: Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зібраних у справі доказів на підтвердження викладених обставин позивачкою та її представником надано: рішення Приазовського районного суду від 22 травня 2018 року /а.с. 8-10/, яким встановлено, що договору купівлі продажу квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON], з [PERSON] не був укладений, а кошти, які позивачкою були сплачені відповідачам в загальній сумі 83000,00 гривень за укладення договору в майбутньому, їй повернуті. Зазначене рішення набрало законної сили. Як встановлено судом і не заперечується сторонами, що жодного договору між сторонами не укладалось. Фактично ж мала місце домовленість сторін щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу, підтвердженням чого є рішення суду від 22.05.2018 року. Таким чином, позивач помилково в обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог посилався на ст.678 ЦК України, яка не може бути застосована до спірних правовідносин. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З огляду на вказані роз'яснення, помилкове посилання позивача на норми закону, який не регулює спірні правовідносини, не позбавляє суд можливості застосувати ту норму права, яка підлягає застосуванню. Спірні правовідносини, виходячи зі змісту позовних вимог, регулюються частиною 4 ст. 390 ЦК України, оскільки судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, пов'язані з фактичним користуванням [PERSON] житловим приміщенням як потенційним майбутнім власником житла без належного юридичного оформлення спірних правовідносин. Вирішуючи питання щодо добросовісності чи недобросовісності володільця, суд виходить з того, що оскільки позивач та відповідачі дійшли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу майна на певних умовах, тому позивач є добросовісним володільцем. Згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України, якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Положення частини четвертої статті 390 ЦК України застосовуються до правовідносин, при яких добросовісному набувачу (володільцю) належить право на поліпшення набутого ним майна та залишення за собою результатів такого поліпшення за умови можливості їх відокремлення або право на відшкодування сум, на які збільшилась вартість поліпшеного майна, за неможливості їх відокремлення. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень. Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість квартири. Зазначене відповідає правовому висновку ВСУ 07.09.2016 у справі №6-389цс16. На підтвердження своїх витрат позивачкою та її представником надані копії накладних /а.с. 11/ та товарних чеків /а.с. 12, 13, 14/ на придбання господарсько-будівельних матеріалів; розрахунок виконаних робіт, розрахованих робітником на суму 11700 гривень. Заяв та клопотання про проведення судової будівельно-технічної експертизи, яка б встановила загальну вартість проведених будівельних робіт, позивачкою та її представником не надавалися та не заявлялися. Доказів того, чи забезпечили проведені в квартирі ремонтні роботи приріст ринкової вартості квартири позивачка та її представник не надали. Також, не було надано суду доказів і на підтвердження можливості (чи неможливості) відокремлення здійснених поліпшень від майна відповідача. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивач та її представник не довели обґрунтованості своїх вимог, тому в задоволені позову слід відмовити. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України, у зв'язку з тим, що у задоволенні позову було відмовлено, а позивачка звільнена від оплати судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed