Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до Яготинського районного суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Моноліт" про визнання права власності на господарчу будівлю, в котрому зазначено, що він, починаючи з 2002 року і по даний час, тобто понад 10 років, з дозволу відповідача, використовував для власних потреб господарську будівлю, що розташована по [ADDRESS] Дана господарська споруда розташована біля його будинку, знаходилася в занедбаному стані, тому ним за власні кошти були проведені ремонті роботи, а саме було перекрито дах, встановлено вікна та двері, залита підлога. Статтею 344 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК України). Законодавець не зазначив, що саме слід розуміти під таким терміном, як добросовісність володіння за набувальною давністю, але враховуючи ту обставину, що вітчизняний ЦК є фактичною рецепцією римського приватного права з урахуванням національних особливостей, то для визнання володільця добросовісним вважається достатнім, щоб вказане нерухоме майно не було набуте злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі. Він відкрито та добросовісно володів господарчою будівлею, зокрема дана обставина була очевидна для третіх осіб, які мали можливість це бачити, та не перешкоджав стороннім особам отримати будь-яку інформацію про його володіння нею, крім того, він володів господарчою будівлею, як своєю особистою, оскільки за власний рахунок проводив поточні ремонтні роботи та ніс інші витрати по її утриманню. Відповідач протягом всього безперервного строку володіння ним господарською будівлею (з 2002 року по даний час) не пред'являв до нього позову про її повернення, він був впевнений в тому, що на займану ним господарчу будівлю не претендують сторонні особи, та обставини, у зв'язку з якими виникло його право на володіння, не давали йому сумніву щодо правомірності набуття ним господарської будівлі, тому він не вважав своїм обов'язком повертати її. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй судових рішеннях по справам даної категорії сформулював правову позицію, з якої вбачається, що «у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.». (Ухвала ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2012 року). Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ своїм інформаційним листом від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказує на те, що при вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно, оскільки власник господарської будівлі понад десять років погодився з її втратою, у нього є всі підстави вважати, що господарська будівля, розташована в с. Лозовий Яр Яготинського району Київської області по [ADDRESS] повинна бути визнана за ним- фактичним добросовісним володільцем. [PERSON] у своїй статті «[INFO]»//Юридичний журнал, #5/2006р. вказує, що можливість звернення до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю надано суб'єктам права статтями 15,16 ЦК України, при доведеності відповідно до закону зазначених у ньому обставин. Володіти майном набувач повинен відкрито, він зобов'язаний відноситися до об'єкта володіння як власник, якщо він бажає зберегти незаперечний статус володільця за давністю, що дозволяє йому після спливу встановленого законом строку набувальної давності фактично перетворитися у власника. Як зазначено в роз'ясненнях, даних Міністерством юстиції України в 2011 році «Деякі аспекти набуття права власності на об'єкти безхазяйного нерухомого майна» "Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна.Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.» Як зазначено в Ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року « …пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року.» Аналогічної правової позиції дотримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в Ухвалі від 22 лютого 2012 року. Просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на господарську будівлю, що розташована по [ADDRESS] В судове засідання позивач та його представник не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача звернувся до суду з заявою про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав та надав додаткові пояснення, з котрих вбачається, що [PERSON], починаючи з 15 грудня 2002 року, так як саме 15.12.2002 року між ним та СГ ТОВ «Моноліт» був укладений договір купівлі - продажу господарчої будівлі, що розташована по [ADDRESS], згідно якого ним була здійснена оплата у розмірі 900 гривень, (що підтверджується копією квитанції за № 14 від 15.12.2002 р.) відкрито користувався та продовжує користуватись та володіти і на даний час господарською будівлею, розташованою по [ADDRESS] Проте, він дізнався у 2015 році про те, що договір повинен бути нотаріально посвідченим та він фактично не набув права власності на будівлю. Вищевказана господарча будівля була передана йому головою ліквідаційної комісії СГ ТОВ «Моноліт» [PERSON] на підставі акту прийому - передачі від 15.12.2002 року. Таким чином він, з дозволу відповідача, понад 10 років, використовував господарчу будівлю, що розташована по [ADDRESS], для власних потреб. На протязі тривалого часу його користування, в даній господарській споруді, яка станом на 15 грудня 2002 року знаходилась в занедбаному стані, за його власні кошти були проведені ремонті роботи. 26 червня 2015 року ним за власні кошти була проведена інвентаризація та зроблена технічна документація на господарську будівлю, що розташована по [ADDRESS] Крім того, відповідно довідки, наданої головою ліквідаційної комісії [PERSON] спірна господарська будівля не включена до переліку майна, що підлягає розпаювання та була продана йому на підставі рішення зборів № 10 від 22.09.2000 року за списком майна (п.5 даного списка), переданого ліквідаційній комісії СГ ТОВ «Моноліт» для подальшої її реалізації. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності та про визнання позову. Перевіривши матеріали справи, враховуючи, що представник відповідач позов визнав, та визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи, інтереси інших осіб, суд вважає, що визнання позову може бути прийнято судом, а позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved