Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, який уточнювали /а.с.78-80/, та в якому просять визнати незаконним та скасувати пункт 32 додатку до ухвали Львівської міської ради від 10 липня 2003 року № 731 "Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові" та ухвалу Львівської міської ради від 16 грудня 2004 року № 1974 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 10.07.2003 року № 731 та скасування ухвали міської ради від 15.02.1996 року № 289"; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії САМ № 080545 - земельну ділянку, площею 0,0256 га, розташовану по [ADDRESS], кадастровий номер: 4610136300:04:009:0169; скасувати рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень індексний номер: 15662362 від 09 вересня 2014 року. Свої вимоги мотивує тим, що їм належить на праві власності квартира № 2 в будинку по [ADDRESS], а відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить квартира № 1 у цьому будинку. Ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2003 року № 731 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» пунктом 32 додатку до зазначеної ухвали відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, площею 232 кв.м. для обслуговування будинку по [ADDRESS]. Вважають, що зазначена ухвала є незаконною, оскільки чинне земельне законодавство України не передбачає можливості приватизації земельної ділянки для обслуговування квартири чи частини будинку, а лише для обслуговування житлового будинку в цілому, і тому таку слід скасувати, а відтак скасуванню підлягають у всі вищевказані інші ухвали та рішення, які були прийнятті на підставі ухвали від 10.07.2003 року № 731. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні представники позивачів позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON], який діяв в своїх інтересах та в інтересах відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі довіреностей, проти позову заперечив, подав до суду письмові заперечення /а.с.33-34/, додатково пояснивши, що підставою для державної реєстрації права власності за ними земельної ділянки по [ADDRESS] слугувало то, що ним у Реєстраційну службу ЛМУЮ були подані ухвали від 10 липня 2003 року № 731 та від 16 грудня 2004 року № 1974, а також рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2001 року. Крім того, просять у позові відмовити в зв'язку з пропуском позивачами строку позовної давності, про що і подали письмове клопотання /а.с.46,47/. Суд ухвалив розглядати справу без участі представника відповідача - Львівської міської ради, який у судове засідання не з'явився, однак подав до суду письмові заперечення, в яких просить у позові відмовити в зв'язку з пропуском позивачами строку позовної давності /а.с.127,128/. Також, суд ухвалив розглядати справу без участі представника третьої особи, який у судове засідання не з'явився, однак подав до суду письмову заяву якій просить справу розглядати без його участі /а.с.121/. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали справ №№ 2-432/01, 2-а-237/06, 2-240/11, 461/12648/13а, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 4803 від 03.09.1993 року позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS] (колишня - Маргаринова), загальною площею 15,8 кв.м. /а.с.6 справи № 2-а-237/06/. Згідно з рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів № 313 від 14.08.1990 року [PERSON] дозволено здійснити добудови, надбудови та реконструкцію квартири в будинку [ADDRESS] /а.с.8 справи № 2-а-237/06/, а згідно рішення того ж виконавчого комітету № 139 від 10.05.1994 року прийнято рішення про введення в експлуатацію вищевказані надбудови та реконструкції проведені [PERSON]./а.с.9 справи № 2-а-237/06/, на підставі яких виготовлений технічний паспорт на ім'я [PERSON] /а.с.10 справи № 2-а-237/06/, у відповідності вищевказаних документів прийнято розпорядження Залізничної районної адміністрації № 480 від 25.04.2006 року про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] позивачами по первинному позову /а.с.12 справи № 2-а-237/06/ та видано свідоцтво про право власності від 25.04.2006 року на зазначену квартиру, загальною площею 85,8 кв.м. /а.с.11/. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру № 1634-3 від 11.05.1995 року відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS], загальною площею 27,4 кв.м. /а.с.29 справи № 2-432/01/. Пунктом 2.1. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 визначено, що багатоквартирний житловий будинок - житловий будинок, до складу якого входить більше ніж одна квартира Таким чином, будинок по [ADDRESS] є багатоквартирним, оскільки складається з двох окремих квартир. Ухвалою Львівської міської ради від 10.07.2003 року № 731 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові», а саме пунктом 32 додатку до зазначеної ухвали відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, площею 232 кв.м. для обслуговування будинку по [ADDRESS] /а.с.17/. Ухвалою Львівської міської ради від 16.12.2004 року № 1974 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 10.07.2003 року № 731 та скасування ухвали міської ради від 15.02.1996 року № 289», а саме пунктом 2 зазначеної ухвали внесено зміни до ухвали від 10.07.2003 року № 731 та передано у власність відповідачам земельну ділянку, площею 256 кв.м., а пунктом 1 скасовано ухвалу міської ради від 15.02.1996 року № 289 про передачу у власність позивачам земельних ділянок по [ADDRESS] /а.с.16/. 09.09.2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління Мошора В.В. було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії САМ № 080545, а саме на земельну ділянку, площею 0,0256 га, розташовану по [ADDRESS], кадастровий номер: 4610136300:04:009:0169, яка належить на праві спільної сумісної власності відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с.13/. Крім того, 09.09.2014 року було прийнято рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень індексний номер: 15662362 від 09 вересня 2014 року, яким було зареєстровано право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0256 га, розташовану по [ADDRESS] за відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а.с.12/. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 09.09.2014 року набули право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0256 га, розташовану по [ADDRESS]. Позивачі звернулися з даним позовом до суду, оскільки вважають, що ухвала Львівської міської ради від 10.07.2003 року № 731 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» в частині передачі земельної ділянки відповідачам є незаконною, всі інші вимоги є похідними від цієї вимоги. Відповідно до ч. 2 ст. 42 ЗК України у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Згідно з ч. 3 ст. 42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. З аналізу вищевказаних норм земельного законодавства слідує, що земельна ділянка, межі якої визначені відповідно до проектів роз\-поділу території кварталу, міськрайону та відповідної землевпорядної документації, може надаватись в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, або надаватись у власність та користу\-вання об'єднанню співвласників, а не окремій фізичній особі. Крім того, листом голови м. Львова Садового А.С. від 18.04.2014 року № 1104/вих.-254-1 позивача [PERSON] було повідомлено, що чинне земельне законодавство України не передбачає можливості приватизації земельної ділянки для обслуговування квартири чи частини будинку, а лише для обслуговування житлового будинку в цілому. За таких обставин, беручи до уваги, що земельне законодавство України, чинне на момент винесення ухвали Львівської міської ради від 10.07.2003 року № 731 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» не передбачало передачу земельної ділянки мешканцям окремої квартири у багатоповерховому будинку, суд приходить до висновку, що зазначена ухвала в п. 35 прийнята з порушенням вимог ст. 42 ЗК України, а відтак є незаконною, і тому ухвалу в цій частині слід скасувати у судовому порядку. Суд не бере до уваги твердження відповідачів, що Львівська міська рада, виносячи вищевказану ухвалу повинна була діяти відповідно до вимог ЗК України від 1990 року, оскільки в силу загальних норм права акти цивільного, земельного законодавства, які втратили чинність, не можуть регулювати відносини, які виникли вже після втрати їх чинності. Беручи до уваги, що ЗК України від 1990 року втратив чинність з 01.01.2002 року, то вказаний Кодекс ніяким чином не може регулювати правовідносини, які виникли у 2003 році. Щодо визнання незаконною ухвали Львівської міської ради від 16 грудня 2004 року № 1974 "Про внесення змін до ухвали міської ради від 10.07.2003 року № 731 та скасування ухвали міської ради від 15.02.1996 року № 289», то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до пункту 2 зазначеної ухвали були внесені зміни до ухвали від 10.07.2003 року № 731 та було передано у власність відповідачам земельну ділянку на [ADDRESS] площею 256 кв.м., а не 232 кв.м., як було зазначено в ухвалі від 10.07.2003 року № 731. Беручи до уваги, що ухвала від 10.07.2003 року № 731 є незаконною та підлягає скасуванню, суд вважає, що і всі зміни до вказаної ухвали слід скасувати. Разом з тим, як убачається зі змісту пункту 1 ухвали Львівської міської ради від 16 грудня 2004 року № 1974, цим пунктом скасовуються ухвали, які не є предметом даного позову. За таких обставин, суд приходить до висновку, що скасуванню підлягає лише пункт 2 вищевказаної ухвали, а вимога про скасування цієї ухвали в цілому є необґрунтованою та безпідставною. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень індексний номер: 15662362 від 09 вересня 2014 року, то ця вимога є похідної від вимоги про визнання незаконною та скасування оскаржуваних ухвал Львівської міської ради. Як убачається з пояснення відповідача [PERSON] підставою для видачі вищевказаного свідоцтва слугувало то, що ним у Реєстраційну службу ЛМУЮ були подані ухвали від 10 липня 2003 року № 731 та від 16 грудня 2004 року № 1974, а також рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17.05.2001 року (справа № 2-432/01). Беручи до уваги, що суд задовольнив основну вимогу про скасування двох вищевказаних ухвал, то і вимоги про скасування оскаржуваних свідоцтва та рішення також підлягають задоволенню, оскільки підставою для видачі вказаного свідоцтва та прийняття рішення слугували дві незаконні ухвали. Суд критично ставиться до твердження відповідачів, що у позові слід відмовити у зв'язку з пропуском позивачами строку позовної давності, з огляду на таке. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна дав\-ність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інте\-ресу. Сплив позовної давності, про засто\-сування якої заявлено стороною у спо\-рі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом, перебіг за\-гальної та спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення сво\-го права або про особу, яка його поруши\-ла (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252-255 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позов\-ної давності пов'язується не стільки зі строком вчинення певної дії, скільки з певними моментами (фак\-тами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок пере\-бігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалі\-зувати своє право. Аналогічні норми були передбачені статтями 71, 73-75 ЦК УРСР від 1962 року. Як убачається з матеріалів справи, позивачі звернулися до суду з даним цивільним позовом 03.10.2014 року, а право на цивільний позов в них виникло 09.09.2014 року, після того, як відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] набули право власності на вищевказану земельну ділянку, після проведення її державної реєстрації. Тобто позивачі звернулися з даним цивільним позовом менш ніж через місяць, після того як в них виникло на це право. Щодо твердження відповідачів про пропуск строку позовної давності на скарження ухвали від 10 липня 2003 року № 731 та від 16 грудня 2004 року № 1974, то такі твердження також судом не беруться до уваги, з огляду на наступне. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) є джерелом права. Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Згідно висновків, викладених у п.п.23, 25 Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен з специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а також давати обґрунтування своїх рішень. В рішенні у справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду, у зв'язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Судом з'ясовано та підтверджується матеріалами справи, що до подання даного цивільного позову позивачі самостійно зверталися до Галицького районного суду м. Львова та до Залізничного районного суду м. Львова з адміністративним позовами. Так, 28.01.2014 року ухвалою Галицького районного суду м. Львова був залишений без розгляду адміністративний позов позивачів у справі за їх позовом до тих самих відповідачів про визнання протиправними та скасування оскаржуваних ухвал від 10 липня 2003 року № 731 та від 16 грудня 2004 року № 1974 /а.с.79,80 справи № 461/12648/13а/. 03.04.2014 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду вищевказана ухвала Галицького районного суду м. Львова була скасована з підстав того, що висновок суду першої інстанції про відсутність поважних причин пропуску позивачів до суду з адміністративним позовом є передчасним та необґрунтованим /а.с.119-121 ухвалою Галицького районного суду м. Львова/. Беручи до уваги, що Львівський апеляційний адміністративний суд прийшов до переконання, що 28.01.2014 року позивачі не пропустили шестимісячний строк звернення до суду з адміністративним позовом про визнання ухвал від 10 липня 2003 року № 731 та від 16 грудня 2004 року № 1974 недійсними, встановлений ст. 99 КАС України, суд вважає, що позивачі звертаючись 03.10.2014 року з цивільним позовом про скасування цих ухвал, ніяким чином не могли пропустити трирічний строк позовної давності. Приймаючи до уваги вищевказані обставини, суд приходить до висновків, що немає підстав для відмови в позові в зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки такий в силу закону не був пропущений. Крім того, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені частково, суд вважає, що з відповідачів слід стягнути 50% сплаченого позивачем [PERSON] судового збору на користь останньої в рівних частинах з кожного, тобто 24,36 грн. (243,60 : 2 : 5 відповідачів = 24,36 грн.).

Outcome: partial