Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] і [PERSON] звернулись з позовом до [PERSON] і [PERSON], зазначивши третьою особою без самостійних вимог Великощимельську сільську раду Щорського району, про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжними землевласниками, пославшись на те, що позивачам на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS], тому вони у 2015 році звернулись до сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність загальною площею 0,10 га за вказаною адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Що рішенням Великощимельської сільської ради від 08.10.2015 року позивачам було надано такий дозвіл, а ФОП [PERSON] за їх заявою провела комплекс землевпорядних робіт та склала кадастровий план із зазначенням суміжних землекористувачів. Згідно з цим позивачі звернулись до відповідачів з проханням узгодити суміжні межі земельної ділянки та підписати акт про це. Однак відповідачі відмовились підписувати зазначений акт. Далі зазначили, що комісією сільської ради 23 березня 2016 року було складено акт про обстеження земельної ділянки та зроблено висновок про те, що межі земельної ділянки, яку приватизують позивачі не накладаються на межі суміжних приватизованих ділянок відповідачів і відмова останніх від підпису про узгодження меж є безпідставною. Тому пославшись на ці обставини та на правила ст.ст. 198, 152 ЗК України, ст.16 ЦК України про способи захисту цивільних прав, позивачі остаточно просили суд визнати за [PERSON] і [PERSON] право на приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарских будівель і споруд, розташованої по [ADDRESS] без погодження меж ділянки від точки В до точки Г і від точки Д до точки А на кадастровому плані земельної ділянки з суміжними землевласниками [PERSON] і [PERSON] Рішенням Щорського районного суду від 05 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] і [PERSON], третя особа без самостійних вимог Великощимельська сільська рада, про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжними землевласниками було відмовлено. У апеляційній скарзі [PERSON] і [PERSON] ставлять питання про скасування рішення Щорського районного суду від 05 серпня 2016 року та про постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянти вказують на те, що суд помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки дав неправильну правову оцінку тим обставинам, що відповідачка [PERSON] разом з братом [PERSON] з переданих згідно з рішенням Великощимельської сільради від 30.09.2004 року земельних ділянок у власність по [ADDRESS], приватизували разом 740 м2 та згідно з договором купівлі-продажу від 22.06.2015 року продали цю ділянку відповідачу [PERSON] та що після виконання цих дій у брата відповідачки [PERSON] - [PERSON] у користуванні, а не у власності, як помилково вважав суд, залишилось 880 м2 земельної ділянки та що [PERSON] двічі офіційно звертався до сільської ради про відмову від користування ділянкою площею 880м2, шляхом подачі нотаріально завіреної заяви від 08.06.2015 року до компетентного органу про відмову від земельної ділянки, яка розміщена в [ADDRESS] та шляхом подачі заяви до сільської ради від 14.09.2015 року про аналогічне. Апелянти також вказали, що суд не звернув уваги на те, що згідно з рішенням Великощимельської сільської ради від 28.09.2015 року було вилучено земельну ділянку у [PERSON] площею 880 м2 та внесено відповідні зміни до рішення сільської ради від 30.09.2004 року „Про надання у власність земельної ділянки гр.[PERSON]." та що земельна ділянка розміром 880 кв.м, яка була виділена [PERSON] для приватизації, за його заявою була вилучена в користь сільської ради, і на час видачі дозволу позивачам у жовтні 2015 року була вільною. Тому зважаючи на ці обставини, апелянти вважають, що суд вирішив спір з порушенням закону і таке рішення не може вважатись законним та обгрунтованим. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши рішення, місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, що рішення сільської ради від 08 жовтня 2015 року, яким позивачам було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну часткову власність загальною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] не може надавати їм права на приватизацію цієї земельної ділянки за вказаним ними цільовим призначенням, оскільки, на думку суду, доказів переходу на підставі ст.347 ЦК України та ч.1 ст.142 ЗК України до Великощимельської сільської ради права власності на будь-яку земельну ділянку, що знаходиться у власності [PERSON], матеріали справи не містять. І тому надавати дозвіл позивачам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,03 га, що знаходиться, як вважав суд, у власності [PERSON], Великощимельська сільська рада не мала права. Тому і прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд. З матеріалів справи видно, що рішенням Великощимельської сільської ради Щорського району від 30 вересня 2004 року з урахуванням змін внесених до нього рішенням цієї ж ради від 28 вересня 2015 року (а.с.57, 74), які набули чинності і є обов"язковими до виконання, рада вирішила передати безоплатно у власність земельні ділянки та затвердити технічну документацію по видачі державного акта на право власності на земельну ділянку і видати державний акт на право власності на землю: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS], загальною площею 1620 кв.м, в т.ч.: подвір"я - загальною площею 740 кв.м залишити у спільній власності [PERSON] та [PERSON] по 370 кв.м кожному, без виділення земельної ділянки в натурі та що площа земельних ділянок переданих безкоштовно у власність складатиме: [PERSON] - 1250 кв.м; [PERSON] - 370 кв.м., а з п.1 рішення В.Щимельської сільської ради від 28 вересня 2015 року вбачається, що сільська рада вирішила вилучити з користування земельну ділянку [PERSON], загальною площею 0,08 га. З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 червня 2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.58-59 зі зворотами) слідує, що [PERSON], діючи від свого імені та від імені [PERSON] продала, а [PERSON] придбав у власність земельну ділянку площею 740 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS]. З Державного акту на право власності на земельну ділянку від 22 квітня 2005 року на ім"я [PERSON] вбачається, що вона є власником земельної ділянки площею 0,1250 га, розташованої по [ADDRESS], а зі списку, доданого до акту видно, що співвласниками даної земельної ділянки є [PERSON] і [PERSON] (а.с.56 зі зворотом). Згідно з правилами ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За правилами ч.ч.3 і 4 ст.142 ЗК України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. З матеріалів справи та з пояснень учасників судового розгляду, даних у засіданні апеляційного суду, видно, що на земельну ділянку розміром 880 кв.м, що була передана [PERSON] у власність згідно з рішенням сільської ради від 30.09.2004 року, останній Державний акт на право власності не отримував і не реєстрував права власності на цю земельну ділянку. Апеляційний суд враховує, що Великощимельська сільська рада, розглянувши заяву [PERSON] про добровільну відмову від користування земельною ділянкою, своїм рішенням від 28 вересня 2015 року (а.с.74), яке є чинним, вилучила з користування у нього земельну ділянку загальною площею 0,08 га, а згідно з рішенням цієї ж сільської ради від 08 жовтня 2015 року „Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність [PERSON] та [PERSON]", яке також набуло чинності, надала позивачам дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну часткову власність [PERSON] (1/2 частина) і [PERSON] (1/2 частина) загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] за рахунок земель сільської ради, із них за рахунок земель, що знаходились в них у користуванні площею 0,07 га та за рахунок земельної ділянки, що знаходилась в користуванні [PERSON] площею 0,03 га. Апеляційний суд вважає, що посилання місцевого суду на правила ст.347 ЦК України про відмову від права власності та ч.1 ст.142 ЗК України щодо порядку здійснення добровільної відмови від права власності на земельну ділянку, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, є хибним розумінням цих правових норм, т.я. останні не регулюють спірні правовідносини. Отже, оцінюючи наведене в сукупності, суд вважає, що вимоги позову грунтуються на законі, а відповідачі безпідставно не узгоджують межі частини суміжних земельних ділянок, позначених на кадастровому плані від точки В до точки Г і від точки Д до точки А, оскільки таке узгодження земельних прав відповідачів не порушує. За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, т.я. дав неправильну правову оцінку тим обставинам, що відповідачка [PERSON] разом з братом [PERSON] з переданих згідно з рішенням Великощимельської сільради від 30.09.2004 року земельних ділянок разом приватизували з них 740 кв.м (по 370 м2) та згідно з договором купівлі-продажу від 22.06.2015 року продали їх відповідачу [PERSON] та що земельна ділянка розміром 880 кв.м, що була виділена [PERSON] для приватизації, за його заявою була вилучена в користь сільської ради і на час видачі дозволу позивачам у жовтні 2015 року була вільною - підлягають врахуванню. Тому апеляційний суд вважає, що рішення місцевого суду не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з постановленням нового про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved