Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач Лисовицька сільська рада звернулась з позовною заявою до настоятеля, голови парафіяльної ради УПЦ [PERSON],третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунального підприємства "Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації", Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, Служби автомобільних доріг у Львівській області, уточнивши в судовому засіданні позовні вимоги, про зобов?язання звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу залізобетонної і мурованої стіни, звільнити територію від будівельних матеріалів, відновити стічну канаву вздовж автодороги Моршин-Болехів та привести земельну ділянку до попереднього стану. В позові позивач вказує, що відповідач самостійно понавозив залізобетонні блоки і конструкції на територію сільської ради з намаганням розширити територію для будівництва нової церкви. У 2003р. відповідач почав завозити гравій та будівельні відходи у величезну нішу з конструкцій створивши небезпеку для руху. При цьому сесія сільської ради своїм рішенням № 106 від 11.09.2003 р. зобов?язала відповідача забрати блоки, звільнити територію від будівельних матеріалів та відновити стічну канаву. Позивач зазначає, що порушення будівництва підпірної стіни не дозволяє забезпечувати вимоги безпеки дорожнього руху. Факт порушень безпеки руху також доводиться листами Служби автомобільних доріг у Львівській області де вказано, що дані самовільні дії приводять до накопичення води на проїзній частині дороги, руйнування дорожньої конструкції, утворення льодових мас, висновком №1275 експертного дослідження п.5, згідно якого встановлені залізобетонні плити порушують будівельні норми і правила. Відповідач фактично має право на користування землею площею 0.06 га., сільська рада не приймала жодного рішення про виділення відповідачу земельної ділянки площею 0.1335га, в затвердженні технічної документації Рішенням сесії Лисовицької сільської ради від 28 березня 2008 року №614. відповідачу. Рішенням сесії Лисовицької сільської ради від 27 березня 2009 року №921, відповідачу відмовлено в передачі земельної ділянки площею 0.1335га в постійне користування для будівництва та обслуговування культової споруди. За відповідачем числиться земельна ділянка площею 0.06га., що доводиться витягом з генерального плану села від 18.05.1959р. і інших доказів, щодо права користування відповідачем більшою земельною ділянкою немає. Відтак відповідач користується земельною ділянкою площею 0.1335га. незаконно. Даний факт також підтверджено рішенням Господарського суду Львівської області від 10.09.2012р. де відповідач просив визнати за ним право користування даною земельною ділянкою однак, йому було відмовлено в цьому. За таких обставин просять задоволити позовні вимоги. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали з викладених в ньому підстав. та зазначили, що відповідач правових документів, які б давали йому право на встановлення залізо-бетонної стіни у 1992р., не мав, а в 2003р., за рахунок самовільно захопленої частини прицерковної території, земель сільської ради і автодороги збільшив її розмір з 0,006 га до 0,13га, при цьому грубо порушив вимоги Законів України, а тому просять позовні вимоги задоволити. Відповідач та його представник позовні вимоги заперечили, надали суду відзив, в якому зазначили, що позовні вимоги по демонтажу залізобетонної і мурованої стіни не підлягають до задоволення, оскільки релігійна громада села Баня Лисовицька з 2002 року є абсолютно законним власником храму та законно користується земельною ділянкою розміром 0,1335 га. Вимоги позивача, відносно відновлення стічної канави, згідно листа Служби автомобільних доріг у Львівській області №03-1507/08-01 від 11.06.2014р., зазначено, що службою було надано погодження проекту благоустрою території, яка прилягає до земельної ділянки УПЦ «Покрови Божої Матері» для забезпечення безпечних умов руху пішоходів та відводу грунтових вод для запобігання виникнення ожеледиці у зимовий період. Крім цього, позивач вимагає демонтажу залізобетонної і мурованої стін, однак дані конструкції не заважають сільській раді чи мешканцям села, інтереси яких ніби-то захищає сільська рада. У висновку №1275 будівельно-технічного дослідження, проведеного, ще в 2010 році експертом, вказано, що ряд вертикально встановлених залізобетонних плит, влаштованих на межі земельної ділянки, що знаходяться у фактичному користуванні релігійної громади УПЦ та автодороги Моршин-Болехів, являють собою штучну споруду, яка виконує функцію підпірної стіни та утримує грунт від зсуву та будівництвом не являється. А просити знести можна лише самочинну будову, чим не являється вказана вище стіна. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, а саме плану земельного участку, який складено 04.09.1990р. площа належної церкві земельної ділянки становить 0.1488га., яка в подальшому була зменшена до 0.1335га. за рахунок необхідності збільшення відстані до осей дороги, з чим відповідач погодився. Жодних будівельних матеріалів на території церкви немає. Позивач безпідставно подав даний позов оскільки, відповідно до технічної документації із землеустрою, яка безпідставно не затверджена позивачем, узгоджено межі земельної ділянки належної церкві, зі сторони позивача даний акт підписав попередній голова сільської ради [PERSON] та інженер-землевпорядник, що доводить безпідставність позову. Факт права користування земельною ділянкою доводиться висновком Стрийського районного відділу земельних ресурсів Львівської області, де вказано, що площа земельної ділянки наданої для обслуговування церкви становить 0.1335га, Кадастровим планом, висновком державної експертизи від 01.08.2006р. за №1-8/13, висновком начальника відділу містобудування та архітектури Стрийського району М.Федоріва. Даний позов подано фактично у зв?язку із зацікавленістю голови сільської ради, який є сином представника сільської ради [PERSON]. Сільська рада безпідставно не затверджувала технічну документацію на спірну земельну ділянку, що вимагало втручання як прокуратури так і Міністерства культури. На даний час встановлена підпірна стіна є окрасою села, жодним чином нікому не перешкоджає, а приведення її до попереднього стану буде неправомірним. За таких обставин просили в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог КП «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», в судове засідання не з?явився та не повідомив суд про причини своєї неявки. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Управління контролю за використанням та охоронною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівські області в судове засідання не з?явився та не повідомив суд про причини своєї неявки. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служба автомобільних доріг у Львівській області в судове засідання не з?явився, однак подав до суду заяву, згідно якої розгляд справи просив проводити за їхньої відсутності та надав відповіді на запитання відповідно до вимог ст.. 93 ЦПК України відповідно до яких службою автомобільних доріг не надавалося дозволів чи погоджень на встановлення підпірної стіни вздовж смуги водовідведення автомобільної дороги та встановлення огорожі по периметру земельної ділянки по [ADDRESS] і було погоджено лише перед проектні пропозиції благоустрою території церкви. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників вважає, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Згідно рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 31.07.1991р. №383 зареєстровано статут релігійної громади Української православної церкви у с.Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області та доручено виконкомам міських і районних Рад народних депутатів передати у власність безоплатно культові будівлі та державне майно, що знаходяться в них релігійним громадам. Згідно з виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, релігійна громада УПЦ у с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області, зареєстрована 31 липня 1991 року (Т.1 а.с.105). Згідно рішення виконком Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області від 27 червня 2002 року №3 за відповідачем зареєстровано будівлю церкви на праві колективної власності та Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво серії [NUMBER] (Т-1 а.с.113). Згідно рішення сесії Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області від 05 грудня 2002 року №40, скасовано рішення виконкому Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області від 27 червня 2002 року №3 «Про надання права власності на культову будівлю громаді УПЦ «Покрови Божої Матері» села Баня Лисовицька. Пунктом 2 цього рішення зобов'язано сільського голову звернутися із позовною заявою про скасування рішення до суду (Т-2 а.с.60). Згідно листа начальника Стрийського державного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 05.03.03. №161 сільському голові с.Лисовичі про повідомлення відповідача про необхідність, у зв'язку з прийняттям рішення сесії від 05 грудня 2002 року №40. повернення виданого свідоцтва про право власності на культову споруду (Т-2 а.с.59). Рішенням сесії Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області №36 від 19 липня 2002 року, відповідачу надано дозвіл на інвентаризацію земельної ділянки без змін цільового призначення, на якій розташована церква по [ADDRESS]. 26 жовтня 2006 року, відповідач звернувся до позивача про затвердження на сесії ради технічної документації з інвентаризації земельної ділянки площею 0.1335га та укласти відповідний договір оренди. Рішенням сесії Лисовицької сільської ради від 28 березня 2008 року №614. враховуючи передумови виникнення конфлікту між конфесіями та невиконання пунктів рішення від 11.09.2003р. (п.1.2.;1.3.), відповідачу відмовлено у затвердженні технічної документації та наданні в оренду земельної ділянки на 49 років. Рішенням сесії Лисовицької сільської ради від 27 березня 2009 року №921, відповідачу відмовлено в передачі земельної ділянки площею 0.1335га в постійне користування для будівництва та обслуговування культової споруди. В 2011 році відповідач звернувся до позивача про затвердження технічної документації з інвентаризації земельної ділянки площею 0.1335га, яка знаходиться в користуванні громади та прийняти рішення про оформлення Державного акту права постійного користування. Рішенням сесії Лисовицької сільської ради від 01 грудня 2011 року №264 позивачу відмовлено у затвердженні технічної документації з інвентаризації земельної ділянки площею 0.1335га і в наданні її у постійне користування (Т-2 а.с.7). Відповідач стверджує, що право на спірну земельну ділянку в нього виникло на підставі договору форми №7 від 22 травня 1990 року, укладеного між представниками - фізичними особами релігійної громади села Баня Лисовицька та виконкомом Стрийської районної ради народних депутатів про надання дерев'яної молитовної споруди з дерев'яним парканом (Т.1 а.с.110). Відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України від 18.12.1990р.. що діяв після укладення договору, у постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, релігійним організаціям. Відповідно до статті 17 Закону УРСР «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23 квітня 1991 року (в редакції на час виникнення спірних відносин) володіння і користування землею релігійні організації здійснюють у порядку." встановленому Земельним кодексом Української РСР та іншими законодавчими актами Української РСР. Згідно положень ст. 19 Земельного кодексу України від 18.12.1990р. надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації. Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх у меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з ) виконавцем цих робіт. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення ділянок, що надаються Верховною Радою України, подаються до обласної. Київської. Севастопольської міської Ради народних депутатів. До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні: матеріали, що обгрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, і інші матеріали. Згідно ст.ст. 99, 100 Земельного кодексу України від 18.12.1990р і землеустрій передбачає, зокрема, складання проектів відведення земельних ділянок користування. Основні положення землеустрою визначаються Кабінетом Міністрів України. Проте, Порядок розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок було затверджено лише 26.05.2004р. постановою Кабінету Міністрів України прийнятою згідно ст. 50 Закону України від 22.05.2003р. «Про землеустрій». Водночас, в п. 1.10. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №28 від 15.04.1993р.. яка була чинна, встановлено, що технічна документація при складанні державних актів на право постійного користування землею, що видаються підприємству установам і організаціям на земельні ділянки, якими вони користуються включає: виписку з рішення відповідного органу про надання земельної ділянки: журнали і абриси геодезичних вимірювань: каталог координат окружної межі землекористування: план земельної ділянки; відомість обчислення площ: експлікацію земельних угідь: матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. На основі вищенаведеного встановлено, що відповідно до генерального плану земельної ділянки (Т-1 а.с.182) площа наданої відповідачу земельної ділянки становила 0.64 га, однак жодного рішення належного органу про виділення земельної ділянки саме такої площі суду учасниками справи не надано, незважаючи навіть на те, що в матеріалах справи (наприклад Т-1 а.с.187) є посилання на рішення №114 Х сесії ІІ демократичного скликання від 31.01.1997р. про надання земельної ділянки розміром 0.06га. в постійне користування. Але зважаючи на обставини справи, які склалися, позивач не заперечує право відповідача на користування земельною ділянкою площею 0.06га. Відповідач посилається на технічну документацію де вказано, що йому погоджено користування земельною ділянкою площею 0,1335га. по [ADDRESS] однак, жодного рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки площею 0.1335га. жодним з учасників справи не представлено. Таким чином, посилання відповідача на договір від 22 травня 1990р., укладеного між представниками фізичними особами релігійної громади села Баня Лисовицька та виконкомом Стрийської районної ради народних депутатів як на підставу надання земельної ділянки 0,1335га у безоплатне користування не відповідає дійсності виходячи з аналізу його змісту, суперечить і не відповідає приписам земельного законодавства, чинного на час укладення цього договору стосовно порядку надання земель. Право набуття у користування, зокрема постійне, земельної ділянки виникло у релігійних організацій після 18.12.1990р. у встановленому порядку. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про прийняття відповідного рішення уповноваженим суб?єктом про передачу земельної ділянки у користування саме Позивачу суду не надано. В пункті 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України від 25.10.2001р. визначено, що юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Згідно з рішенням Конституційного Суду України №5-ргі/2005 від 22.09.2005р. положення зазначеного пункту Перехідних положень Земельного кодексу України від 25.10.2001р. щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). При цьому Конституційний Суд України вказав на те, що юридичні особи на цій підставі не можуть втрачати раніше наданого їм права постійного користування земельною ділянкою. У матеріалах справи є рішенням сесії Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області №36 від 19 липня 2002 року, яким відповідачу надано дозвіл на інвентаризацію земельної ділянки без змін цільового призначення, на якій розташована церква по [ADDRESS]. Згідно ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості). Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Після звернення з відповідним клопотанням відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів. іншої містобудівної документації. схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку . Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проекту він повертається заявник) \\ зазначений у цій частині строк. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Рішенням сесії Лисовицької сільської ради від 01 грудня 2011 року №264 позивачу відмовлено у затвердженні технічної документації з інвентаризації земельної ділянки площею 0.1335га і в наданні її у постійне користування, яке не було оскаржене до суду. Згідно з приписами Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, зокрема, за рішеннями органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша статті 116). Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл. селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад: б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу: в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Пункт 34 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» відносить вирішення відповідно до закону питань земельних відносин до виключної компетенції сільських, селищних рад, причому зазначені питання вирішуються виключно на пленарних засіданнях такої ради. За відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності. Згідно листа начальника управління Держкомзему у Стрийському районі Львівської області від 03.12.2009р. №01-07/4-737, вбачається, що даних про закріплення земельної ділянки площею 0.1335га за позивачем та про передачу землі у 1991 році громаді УПЦ «Покрови Божої Матері» немає. Згідно облікових документів (форми 6-зем). станом на 01.01.2003р. за громадою Свято-Покровської Церкви с. Баня Лисовецька числилося 0.06га землі. Згідно акту перевірки дотримання земельного законодавства від 10 травня 2002 року №9, складеним державним інспектором по використані і охороні земель Стрийського району встановлено, що відсутність документів на право користування земельною ділянкою розміром 0.06га для обслуговування церкви є порушенням ст. 126 Земельного кодексу України. Відповідно до Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно -правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Згідно ст. 31 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» надання відповідного до законодавства дозволу на спорудження об?єктів містобудування незалежно від форм власності належить до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських Рад. Згідно п. 34 ст.26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в України» до виключних повноважень органів місцевого самоврядування відноситься розгляд на сесії міської Ради питань регулювання земельних відносин. Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво не набуває права власності на нього. Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК), що зазначено і в п.5 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва. При цьому відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою. При цьому як зазначається в п.22 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України про правовий режим самочинного будівництва, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. В даному випадку позивачами належним чином доведено порушення відповідачем права користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] та наявність перешкод у позивача у користуванні власним майном. Окремо слід зазначити, що відповідно до вимог ст..93 ЦПК України Службою автомобільних доріг у Львівській області надано відповіді на поставлені питання, з яких вбачається, що голові парафіяльної ради УПЦ [PERSON] не надавалися дозволи чи погодження на встановлення підпірної стіни вздовж смуги відведення автомобільної дороги, з перекриванням стічної канави, а також дозволи на будівництво мурованої стіни, а також не надавалися дозволи чи погодження на встановлення огорожі по периметру спірної земельної ділянки. З питання чи перешкоджає встановлена стіна захисту земляного полотна від перезволоження поверхневими водами та розмиву і перешкоджанню відводу води за межі земляного полотна необхідний висновок експерта. Жоден з учасників справи не заявив клопотання проь призначення експертизи з даного питання. Суд не бере до уваги заяву відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності оскільки, останнє рішення суду, що стосувалося даного предмету спору було прийняте 15.07.2014р., дана позовна заява подана 16.06.2016р., а відтак строки позовної давності не пропущено. За таких обставин враховуючи, що підпірна стіна побудована на земельній ділянці розташованій та території Лисовицької сільської ради, без належної документації, відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу залізобетонної і мурованої підпірної стіни навколо даної земельної ділянки та відновлення стічної канаву навколо даної земельної ділянки вздовж автодороги Мошин-Болехів та приведення даної земельну ділянку до попереднього стану слід задоволити. Оскільки в судовому засіданні позивачем не представлено жодних доказів, щодо наявності на спірній земельній ділянці будь-яких будівельних матеріалів і відповідачем даний факт також заперечується, тому в задоволенні позову в частині звільнення території земельної ділянки по [ADDRESS] від будівельних матеріалів слід відмовити.

Outcome: approved