Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги (а.с.36) просить суд визнати за ним право власності на ? частини житлового будинку [ADDRESS], за заповітом після смерті дідуся [PERSON], який помер [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що після смерті дідуся відкрилася спадщина на належне йому спадкове майно, яке останній заповів йому, позивачу по справі. Вважає, що на день смерті дідусю належало ? частини спірного будинковолодіння та належних до нього господарських будівель та споруд. Він у вказаний в законі строк звернувся до нотаріальної контори, проте нотаріус йому відмовив в оформленні спадщини, покликаючись на належність будинку до колгоспного двору та невизначення розміру частки спадкодавця на момент його смерті. Зазначає, що його дідусь за наявності всіх необхідних для цього документів побудував спірну нерухомість, отримавши для цього всі необхідні дозволи та оформивши всі необхідні документи. Станом на 15.04.1991 р. в будинку були зареєстровані дідусь [PERSON], бабуся [PERSON], та їхні діти [PERSON] та [PERSON] [INFO] р. помер [PERSON], [INFO] р. - [PERSON], [INFO] р. - [PERSON] Спадщину після смерті дружини [PERSON] та сина [PERSON] прийняв його дідусь [PERSON], так як постійно проживав зі спадкодавцями у житловому будинку. ? належить відповідачу по справі, який на момент прийняття Закону України «Про власність» був зареєстрований та проживав у будинку. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві, просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та додатково пояснила, що позивач по справі це її син, відповідач - брат її чоловіка [PERSON], який ніколи у спірному будинку зареєстрований не був. Будинок був збудований в 1973 році, вони з чоловіком після одруження в 1977 році перейшли проживати в с. Лисятичі Стрийського району. Брат її чоловіка [PERSON], який помер [INFO] р. сім'ї ніколи не мав, а брат [PERSON] - відповідач по справі постійно проживав у спірному будинку. Відповідач постійно зловживав спиртними напоями, і тому дідусь залишив заповіт на її сина. До травня 2013 року її тесть [PERSON] проживав у неї, потім повернувся до свого будинку, де помер у липні 2013 року. Відповідач [PERSON] просить суд вирішити спір відповідно до закону та зазначив, що постійно з дня народження проживав у спірному будинковолодінні, йому нічого не було відомо про заповіт, який склав його батько на племінника. Зазначив, що одружений, має сина [PERSON], 1996 р.н., який разом з дружиною проживає в с. Пукеничі Стрийського району. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач по справі постійно проживав у спірному будинковолодінні, його батько деякий час проживав у представника позивача. Свідки [PERSON] та [PERSON] засвідчили факт постійного проживання відповідача у спірному будинковолодінні, останній зазначив, що позивач та його представник намагаються вижити відповідача з будинку, не пускають його туди, а в нього там господарка, город. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК України в редакції 1963 року. А оскільки в даній справі йдеться про колгоспний тип двору, то, на думку суду, слід керуватися статтями цього ж кодексу, які регламентували правовідносини в колгоспному дворі до 16 грудня 1993 року і які були виключені з цього кодексу у зв'язку з введенням в дію Закону України "Про власність". За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК України (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Предметом спору є будинковолодіння [ADDRESS]. Даний будинок був побудований в період 1976-1977 років і станом на 15 квітня 1991 року, з часу введення в дію Закону України "Про власність", належав до майна суспільної групи господарства - колгоспний двір (а.с.11). Дані обставини фактично визнаються сторонами по справі та стверджуються: погосподарськими книгами за період з 1986 р. по 1992 р, з 1996 р. по 1997 р., з 2001 по 2005 р. (а.с.83-88); рішенням №203 від 20.06.1974 р. «Про надання дозволу на проведення житлового будівництва [PERSON].» (а.с.43); свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, видане виконавчим комітетом Стрийської районної ради від 27.10.1987 р. (а.с.11); довідками П'ятничанської сільської ради №7 від 20.01.2014 р. (а.с.23) та №24 від 10.02.2014 р. (а.с.38); рішенням ХІV сесії ІІ демократичного скликання від 15.07.1997 р. «Про надання дозволу на виготовлення проектної документації на будівництво і відведення земельної ділянки для індивідуальної забудови» (а.с.26). Колгоспним двором вважалось сімейно-трудове об'єднання громадян, які сумісно ведуть господарство, і більшість з них обов'язково отримує основний дохід в колгоспі, працюючи в такому в якості його членів. За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України №29 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (із наступними змінами та доповненнями), право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Тобто станом на 15.04.1991 року головою колгоспного двору був [PERSON], членами колгоспного двору були його дружина [PERSON] та сини [PERSON] і [PERSON] (а.с.83), тобто всім їм належало по ? частині будинку. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1,3 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, або в разі відсутності наведених вище обставин поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. [INFO] р. помер [PERSON] (а.с.7), після смерті якого спадщина не відкривалася (а.с.60). Спадкоємцями за законом, І черги спадкування, стали його батьки [PERSON] та [PERSON], які постійно проживали зі спадкодавцем, а тому є всі підстави вважати, що вони прийняли по 1/8 частині спадкового майна. Тобто кожному з батьків, після смерті сина належало по 3/8 частини будинковолодіння (1/4+1/8). [INFO] р. померла [PERSON] (а.с.6), після смерті якої спадкоємцями її майна (частини будинку) стали чоловік [PERSON] та син [PERSON], які постійно проживали зі спадкодавцем. Тобто після смерті [PERSON], її чоловік та син успадкували по 3/16 (3/8:2) частини будинку, і [PERSON] став власником 9/16 частин (3/8+3/16), а [PERSON] став власником 5/16 частин (1/4+3/16). [INFO] р. помер [PERSON] (а.с.5), який за життя склав заповіт на свого онука - [PERSON] (позивача по справі), підстави вважати, що заповіт недійний або укладений з порушенням закону, в суду відсутні. 25.12.2013 р. позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (заява №1310) (а.с.70), проте нотаріус відмовила у видачі свідоцтва у зв'язку з тим, що частка спадкодавця на момент смерті не виділена згідно чинного законодавства. Наведені нотаріусом обставини перешкоджають в оформленні спадкового права позивача, а тому враховуючи зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, та визнання за позивачем [PERSON] права власності на 9/16 частин спадкового майна - будинку [ADDRESS], за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, оскільки саме така частка належала за життя останньому.

Outcome: dismissed