Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Позивачі звернулися в Дарницький районний суд м. Києва з позовом до відповідача про визнання його втратившим право користування квартирою № [ADDRESS] посилаючись на те, що він у 2013 році після розірвання шлюбу із [PERSON] виїхав з України на постійне місце проживання до Росії, та проживає за адресою: [ADDRESS] . Оскільки він не є членом сім"ї позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Позивачі у судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їхню відсутність, просили позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувади. Відповідач в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст.ст. 169 ч. 4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивачі не заперечували проти заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується свідоцвом про право власності на житло (а. с. 9). Відповідно до довідки № 369 від 17.02.2017 року, виданої Комунальним концерном "Центр комунального сервісу", у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.4). В матеріалах справи міститься нотарільно оформлена заява від [PERSON], якою він надав свою згоду на зняття його з реєстраційного обліку за місцем реєстрації проживання:[ADDRESS] ( а.с. 35). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України право на проживання відповідача в спірній квартирі залежить від права самого власника і є похідним від нього. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оскільки позивач є власником квартири, вона має право, відповідно до положень ст.391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від особи, яка перешкоджає їй користуватися та розпоряджатися її майном - квартирою. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені засобами доказування, а тому позовну заяву в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом необхідно задовольнити. Щодо вимог про зобов"язання ФГІРФО Дарницького району м. Києва зняти відповідача з реєстраційного обліку суд вважає відмовити з огляду на наступне. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов'язав його вчинити цю дію. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial