Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

У вересні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд вселити його, [PERSON], [INFO], у квартиру [ADDRESS] В обґрунтування позову позивач зазначив, що йому, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. У зазначеній квартирі він зареєстрований з 14.07.2004 року і по наступний час. 19.12.2003 року він уклав шлюб з відповідачем [PERSON], та вона вселилась до його квартири, де вони почали проживати разом. Однак, з літа 2013 року шлюбні відносини між ними погіршились, після чого позивач вимушений був переїхати проживати до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] де й проживає по наступний час. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.03.2018 року шлюб між ними був розірваний. На теперішній час, відповідач проживає у спірній квартирі та усіляко перешкоджає позивачу у користуванні належною йому квартирою, що змусило його звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з"явилася, хоча судом про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить наявне у справі поштове повідомлення, доказів про поважність причин неявки суду не надала. Враховуючи те, що від відповідача заперечення та заява про розгляд справи у її відсутність не надходила, то суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відповідності до положень ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 19.12.2003 року, квартира [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно ст.156 ЖК України члени сім'ї власника квартири або будинку мають право на проживання та користування вказаним житлом. Відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення з займаних житлових приміщень допускається з підстав, встановлених законом і проводиться в добровільному чи судовому порядку. З урахуванням вищевикладеного, суд знаходить обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] Доказів, які б спростовували висновки суду, матеріали справи не містять.

Outcome: approved