Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

позивач звернувся із позовом до відповідача про стягнення заборгованості кредитним договором від 29.12.2011 року №445/05 в загальному розмірі 239095 грн. 58 коп., та судові витрати. Відповідач заявила зустрічний позов до позивача, прийнятий до розгляду в одному провадженні із первісним позовом, про визнання недійсним кредитного договору від 29.12.2011 року №445/05 укладеного між Кредитною спілкою «Крез-Капітал» та [PERSON]. Позивач за первісним позовом свої вимоги мотивує тим, що 29.12.2011 року між Кредитною спілкою «Крез-Капітал» та [PERSON] було укладено кредитний договір №445/05 відповідно до умов якого кредитна спілка надала позичальнику кредит в сумі 130 тис. грн. на строк 24 місяці до 29 грудня 2013 року зі сплатою 25% річних. Відповідно до умов п.5.1.4 кредитного договору сторонами було передбачено, що у випадку несплати позичальником щомісячних платежів по поверненню кредиту та процентів за ним, плата за кредит збільшується на 10 грн. за кожен день прострочення платежу до повного повернення несплачених платежів. Однак відповідачем взяті на себе кредитні зобовязання виконувалися не належним чином, з врахуванням поданих уточнень до позову, станом на 15.06.2015 року утворилася заборгованість по кредиту, процентах та штрафних санкціях. Оскільки добровільно відповідач відмовляється повертати заборгованість, просить позов задоволити. Відповідач зустрічний позов мотивує тим, що укладений між сторонами кредитний договір, будучи за своєю суттю договором про надання споживчого кредиту з моменту свого укладення не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує її права, як споживача. Так, вважає, що в момент укладення позикодавцем не дотримано чіткої вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання вичерпного переліку інформації у письмовій формі про умови кредитування, що на її думку дає підстави вважати, що така інформація була надана у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб, що позбавило її можливості свідомого вибору, а відтак з підстав п.2 ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст. 230 ЦК України діяльність відповідача на момент укладення спірного правочину підлягає визнанню такою, що вводить в оману, а сам правочин з цих підстав недійсним. Крім цього вказала, що п.5.1.7 кредитного договору встановлено обовязок позичальника нести витрати по оплаті можливих витрат, повязаних із вартістю оцінки предметів застави, підготовки документів, державного мита, нотаріальних послуг, страхових платежів та інших витрат, повязаних з виконанням кредитного договору, що суперечить змісту ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким забороняється встановлювати будь-які платежі за послуги не передбачені цим Законом. Також вважає несправедливою умовою п. 5.1.6 кредитного договору передбачений обовязок позичальника щодо укладення договору про забезпечення виконання кредитного зобовязання перед кредитодавцем, що суперечить п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». А тому просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримала у повному обсязі, дала пояснення аналогічні вище наведеним. Зустрічний позов заперечила, пояснила, що такі вимоги є безпідставними. Зокрема вказала, що посилання відповідача на недотримання кредитною спілкою на момент укладення оспорюваного кредитного договору положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими, оскільки уся необхідна інформація щодо умов кредитування була надана відповідачу у письмовому вигляді, що підтверджується її підписом у відповідному документі. Також вважає безпідставними вимоги про визнання договору в цілому недійсним внаслідок несправедливості умов п.5.1.6 та п.5.1.7 кредитного договору, оскільки відповідач не наводить жодних доводів того, що зміна або визнання недійсним цих окремих пунктів тягне за собою визнання недійсним договору в цілому, крім цього не наведено доказів, що вказані пункти суперечать чинному законодавству України та в який спосіб порушують права відповідача, як споживача. А тому просить у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні підтримала зустрічний позов з аналогічних мотивів викладених у зустрічній позовній заяві вважає його підставним, у звязку із чим просить зустрічний позов задоволити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд первісний позов задовольняє, а в задоволенні зустрічного позову відмовляє з таких підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 29.12.2011 року між Кредитною спілкою «Крез Капітал» та [PERSON] було укладено кредитний договір №445/05, який за своєю правовою природою є договором про надання споживчого кредиту, згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 130 тис. грн. терміном на 24 місяці до 29.12.2013 року зі сплатою відсотків в розмірі 25% річних від фактичної суми заборгованості по кредиту, протягом строку користування кредитом. Відповідно до п.5.1.3 кредитного договору сторонами було передбачено, що позичальник зобовязаний щомісячно, але не пізніше 29 числа поточного місяця, рівними частинами повертати суму кредиту та процентів за ним. При цьому розмір щомісячного платежу визначено в сумі 6941,32 грн. Відповідно до умов п.5.1.4 кредитного договору сторонами визначено, що у випадку несплати позичальником обумовлених п.5.1.3 договору щомісячних платежів по поверненню кредиту та процентів за ним, плата за кредит збільшується на 10 грн. за кожен день прострочення платежу до повного повернення несплачених платежів. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Відповідач, вважаючи, що вказаним договором порушуються її права споживача, заявила зустрічний договір про визнання вказаного кредитного договору недійсним з різних підстав. Так, відповідач вважає, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з підстав ч.1 ст. 230 ЦК України, оскільки позивачем в порушення п.2 ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент його укладення введено її в оману щодо істотних обставин кредитного договору шляхом недотримання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання повної інформації про умови кредитування. Пунктом 2 частини 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Зокрема частиною 2 статті 11 Закону визначено перелік інформації, що має бути надана споживачу у письмовій формі перед укладення договору. Відповідно до ст. 230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування". Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 230 суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо "одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 цього Кодексу)". Відповідно до ст. 229 ЦК України "істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням". При цьому, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення». Однак відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження введення її в оману. Усі посилання про наявність в діях відповідача обману ґрунтуються виключно на поясненнях сторони відповідача не підкріплених жодними доказами. В той же час, як встановлено судом відповідач прийнята у члени кредитної спілки і з інформацією про умови та порядок кредитування у Кредитній спілці, в порядку та обсягах визначених п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» була ознайомлена 29.12.202011 року, про що свідчить її підпис на зазначеному інформаційному листі (а.с.131). Вказані обставини відповідач в судовому засіданні жодним чином не спростувала, а відтак в цій частині позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав ведення відповідачем нечесної підприємницької практики через введення позивача в оману щодо істотних умов договору є недоведеними та безпідставними. Крім цього, суд вважає безпідставними вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору в цілому внаслідок недійсності його окремих положень п.5.1.6 та п.5.1.7, виходячи з такого. Дійсно у відповідності до п.2 ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому у разі коли зміна положення або визнання недійсним окремих положень договору зумовлює зміну інших положень договору. Відповідно до п.5.1.6, п.5.1.7 кредитного договору сторонами передбачено, що позичальник зобовязаний укласти договір щодо забезпечення виконання зобовязання позичальником перед кредитодавцем за цим договором; оплатити можливі витрати, повязані з вартістю оцінки предметів застави, підготовки документів, державне мито, нотаріальні послуги, платежі і інші витрати, повязані з виконанням цього договору за свій рахунок. Відповідач обґрунтовує недійсність зазначених положень кредитного договору їхньою невідповідністю ч.4 та п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема що кредитодавцю забороняється встановлювати для позичальника будь-які платежі, що не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а також що положення договору про покладення обовязку до укладення позичальником одночасно з кредитним договором інших договорів, є несправедливими. Проте, наведені нею обставини, відповідач в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України суду не довела жодними належними та допустимим доказами. В той же час, посилання відповідача на п.2 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов у п.5.1.6 кредитного договору суд вважає безпідставним, оскільки такі положення кореспондуються із Главою 49 ЦК України, якою передбачено можливість забезпечення виконання кредитних зобовязань шляхом укладення додаткових правочинів у письмовій формі. В той же час, як встановлено в судовому засіданні, відповідач оспорюваний кредитний договір уклала добровільно без жодного примусу, з умовами договору була детально ознайомлена, її волевиявлення було реальним та свідомим, направленим на настання правових наслідків за цим договором. При цьому суд враховує, що відповідач кошти за договором отримала особисто і декілька разів сплатила внески у відповідності до умов договору. В послідуючому через проблеми фінансового характеру зобовязання за договором не виконувала. Також є необґрунтованим посилання відповідача на включення в п. 5.1.7 договору обовязкових платежів, які не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», як такі, що не ґрунтуються на положеннях Закону та встановлених обставинах у справі, оскільки як вбачається із представленого розрахунку (а.с.111), за увесь період існування кредитних правовідносин між сторонами, позивачем здійснювалося нарахування відповідачу лише тіла кредиту, відсотків по кредиту та штрафних санкцій передбачених п.5.1.3 та п.5.1.4 договору. Жодні інші платежі позивачем не виставлялися до оплати відповідачем, а відтак є безпідставними посилання відповідача про порушення її прав споживача внаслідок укладення положень кредитного договору, які є несправедливими. Таким чином, оскільки відповідачем не доведено перед судом недійсність, як окремих пунктів кредитного договору, що зумовлювали б визнання недійсність усього договору, так і недійсність кредитного договору в цілому, суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. В той же час, судом безспірно встановлено, і даний факт в судовому засіданні визнала представник відповідача, що відповідач [PERSON] на підставі укладеного кредитного договору від 29.12.2011 року №445/05 кредитні кошти в сумі 130 тис. грн. отримала. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошима, боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.530 ч.1 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, встановлено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Однак, як встановлено в судовому засіданні відповідач свої зобовязання по кредитному договору №445/05 від 29.12.2011 року виконувала не належним чином, допустила утворення заборгованості по сплаті кредиту та відсотків по кредиту. Згідно із представленим розрахунком (а.с.111), станом на 15.06.2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становила 239095 грн. 58 коп., що складається з заборгованості по поверненні тіла кредиту в розмірі 129860 грн. 04 коп., заборгованості по сплаті відсотків в розмірі 98195 грн. 54 коп., та штрафних санкцій в розмірі 11040 грн. 00 коп. Таким чином, оскільки відповідач добровільно взяла на себе зобовязання щодо виконання умов кредитного договору №445/05 від 29.12.2011 року, однак такі не виконувала належним чином, допустила утворення заборгованості, а тому суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом є підставними та підлягають до задоволення шляхом стягнення із позичальника на користь кредитора вказаної суми заборгованості за кредитом. Судові витрати по справі слід покласти на відповідача.

Outcome: approved