Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл [PERSON], [INFO], на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої доньки [PERSON], [INFO], до країн Шенгенської угоди, Арабської Республіки Єгипет та Турецької Республіки в період з 01.03.2018 року до [INFO] року, без згоди та супроводу батька - [PERSON], [INFO]. Обґрунтовуючи вимоги, позивач пояснила, що відповідач безпідставно добровільно не бажає надавати дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки на відпочинок та оздоровлення за кордон. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати письмовий дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак відповідач відмовився без будь яки причин надавати дозвіл. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Житомирської міської ради - [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позову та надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої - [PERSON], [INFO] (а.с. 9). Згідно довідки КП «ВЖРЕП №» Житомирської міської ради від 14.06.2017 року за №869 [PERSON], [INFO] проживає разом з позивачем (а.с. 9). Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29.11.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, рішення суду набрало законної сили 10.12.2012 року (а.с. 10-11). Зі змісту форми індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів, виданої Центральною дитячою міською лікарнею від 04.02.2016 року, [PERSON], [INFO] має вроджену ваду серця та потребує реабілітації. (а.с. 12-13). Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. у свідоцтві від 18.01.2018 року засвідчено, що [PERSON] нотаріусом направлялось повідомлення про необхідність з'явитись до нотаріуса на 11-00 год., 18.01.2017 року для підписання заяви-згоди на тимчасові поїздки до країн Шенгенської угоди, Туреччини, Єгипту в період з 18.12.2017 року по 18.12.2019 року малолітньої дочки - [PERSON], [INFO] року. Проте, [PERSON] не з'явився, заява була передана рекомендованим листом з повідомленням про вручення, та згідно відмітки поштового відділення, повернута без вручення, за закінченням терміну зберігання (а.с. 27). Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), держави-учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися в першу чергу максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд. Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, передбачають, що перетинання держаного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16 річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного можна зробити висновок, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач не надає згоди на виїзд [PERSON] за кордон з матір'ю, виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер, має на меті оздоровлення та відпочинок дитини, а тому, враховуючи інтереси та стан здоров"я дитини, позовні вимоги підлягають до задоволення. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved