Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

покликаючись на неповернення відповідачем коштів, які вона безпідставно, у звязку з тим, що їй було достовірно відомо про скасування рішення Птицької сільської ради Дубенського району Рівненської області, отримала 17 травня 2013 року, представник позивача-начальник служби [PERSON]В.у поданій до Рівненського районного суду Рівненської області 23 червня 2016 року заяві, яка 13 травня 2016 року попередньо подана до Рівненського міського суду Рівненської області і повернута позивачу ухвалою судді цього суду від 26 травня 2016 року у зв»язку з непідсудністю, просить стягнути з неї безпідставно отримані кошти у розмірі 8 503 грн. 00 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп. Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання відповідач не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила. У поданій до суду заяві представник позивача [PERSON] просить справу слухати у їх відсутність, позов підтримує повністю, не заперечує проти заочного порядку розгляду справи. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи думку сторони позивача, достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку заочного розгляду та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобовязують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Як встановлено судом, 16 липня 2010 року Птицька сільська рада Дубенського району Рівненської області прийняла рішення № 837 про примусове відчуження належної відповідачу на праві власності земельної ділянки площею 0.42 га по вул.Львівській в с.Птича Дубенського району Рівненської області з мотивів суспільної необхідності - будівництва автомобільної дороги державного значення Київ-Чоп з відшкодуванням відповідачу вартості земельної ділянки у розмірі 8 503 грн. 00 коп. 28 липня 2010 року на виконання вказаного рішення позивач вніс до депозиту нотаріуса на ім"я відповідача вказану суму. 06 серпня 2012 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області виніс рішення, яке залишене в силі 19 червня 2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, про стягнення з позивача на користь відповідача 159 768 грн. 00 коп. у рахунок вартості земельної ділянки. 17 травня 2013 року відповідачем отримано кошти в сумі 8 503 грн. 00 коп. від приватного нотаріуса [PERSON] 13 червня 2016 року позивачем направлено відповідачу лист з вимогою повернути надміру отримані кошти. Нормами гл.83 ЦК України визначені загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України. Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Рішення суду мотивовано тим, що матеріалами справи доведено, що вимога позивача підставна, підтверджується наданими доказами, правовідносини між сторонами не мали договірних відносин, а тому позивач правомірно просить застосувати до них вимоги ст.1212 ЦК України. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Таким чином, позов підставний і підлягає до задоволення. Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч.1 ст.1213 ЦК України). У звязку із задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved