Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом. Позов мотивувала тим, що з квітня 2013 року вона неодноразово зверталась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявами про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS], за результатами розгляду яких селищна рада приймала незаконні рішення про відмову у їх задоволені, які щоразу визнавались такими, судами Вінницької області та скасовувались. Останній раз вона подала 19 грудня 2014 року до виконкому Мурованокуриловецької селищної ради всі необхідні документи для приватизації квартири, які передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року. Однак рішенням виконкому Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради № 3 від 23 січня 2015 року їй відмовлено у наданні дозволу на приватизацію спірної квартири з посиланням на рішення колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року у справі № 139/452/14-ц та на те, що вона та її сім'я незаконно вселились у спірну квартиру. Вважає дії виконкому Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради під час розгляду її заяви від 19 грудня 2014 року та його рішення № 3 від 23 січня 2015 року такими, що суперечать вимогам діючого законодавства України, оскільки обставина щодо законності її вселення та вселення членів її сім'ї у спірну квартиру встановлена постановою колегії суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року. Відповідно до закону органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України». Об'єкти, які не підлягають приватизації визначені ч. 2 ст. 2 цього закону, а квартира, де вона із сім'єю мешкає, не відноситься до таких об'єктів. Дана обставина також встановлена постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року у справі № 139/904/13-а. Крім того, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року у справі № 139/452/14-ц встановлено, що за умови дотримання нею вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404, можливість проведення приватизації квартири [ADDRESS] не втрачена, а орган приватизації не має права відмовити у приватизації займаного нею житла. Тому просила визнати дії виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, які пов'язані із розглядом її заяви щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 19 грудня 2014 року протиправними, визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради № 3 від 23 січня 2015 року, а також визнати, що виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради не мав права відмовляти їй у приватизації зазначеної квартири. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав за обставин зазначених у позовній заяві, просив суд їх задоволити. Однак замість визнання дій та рішення відповідача протиправними просив визнати їх незаконними. Представник відповідача позов не визнав з підстав викладених у запереченнях (а.с 60-62) Зокрема зазначив, що прийняття вказаного рішення базувалось на тому, що відповідно до ст. 8 ЗУ „Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), а позивач не проживає в спірній квартирі більш ніж шість місяців і право на житло втратив. Крім того, позивачем не було надано повного пакету документів, який передбачений Положенням, зокрема не було надано технічного паспорту на квартиру (будинок), довідки про склад сім'ї та довідки з водоканалу про відсутність заборгованості. Також, просив врахувати суд, що вселення [PERSON] у квартиру відбулося з порушенням ст.ст. 65, 58 ЖК України, а також рішення виконавчого комітету селищної ради № 20 від 24.02.2000 року про те, що житлова квартира по [ADDRESS] надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними обов'язків, а тому позивач користується житловою квартирою без законних на те підстав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності (ч. 1 ст. 345 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] реалізовуючи своє право на приватизацію, 09 квітня 2013 року подала заяву до Мурованокуриловецької селищної ради про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 03 жовтня 2013 року рішенням 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради №657 [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири. Дане рішення позивач оскаржила до суду. 07 листопада 2013 року постановою Мурованокуриловецького районного суду було відмовлено в задоволенні адміністративного позову. Постановою колегії суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року апеляційну скаргу задоволено частково, зокрема, дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов'язані з розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири, а також рішення 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року визнано протиправними, рішення скасовано і зобов'язано Мурованокуриловецьку селищну раду повторно розглянути питання приватизації спірної квартири (а.с. 8-9). 09 січня 2014 року [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо приватизації квартири. 12 лютого 2014 року 37 сесією 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради прийнято рішення № 774 про відмову у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Постановою Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року (а.с. 10-12) дії Мурованокуриловецької селищної ради пов'язані з повторним розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] визнано протиправними. Крім того, визнано протиправним та скасовано рішення 37 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 774 від 12 лютого 2014 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію квартири та зобов'язано Мурованокуриловецьку селищну раду повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на приватизацію квартири належним органом приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради. На виконання судового рішення, Мурованокуриловецькою селищною радою прийнято рішення № 797 від 16 травня 2014 року про створення органу приватизації в особі виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, затверджено Положення про орган приватизації. 19 травня 2014 року, орган приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради на своєму першому засіданні, прийняв рішення про відмову у наданні [PERSON] дозволу на приватизацію квартири, з підстав, що вона не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сім'ї припинили трудові відносини з зазначеною структурою, тому підлягали виселенню з житлової квартири. Крім того, в рішенні зазначено, що вселення [PERSON] в квартиру відбулось з порушенням ст. 58 ЖК УРСР, а тому відповідно до вимог п. 18 Положення про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, Положення про орган приватизації житлового фонду, вона позбавлена можливості здійснити приватизацію, а також через відсутність належних документів. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року, відмову органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] визнано безпідставною та визнано за [PERSON] та членами її сім`ї право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації державного майна, що є у комунальній власності. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання права власності на квартиру відмовлено. 19 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 23 січня 2015 року органом приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 3 про відмову [PERSON] та членам її сім'ї в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Порядок приватизації житла, що знаходиться в державному житловому фонді, регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» Відповідно до ст. 1 Закону, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До державного житлового фонду відноситься житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частиною 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ст. 3 Закону, приватизація здійснюється шляхом: - безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; - продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Закон також встановлює перелік об'єктів, які приватизації не підлягають. Такими, зокрема, є: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. У пункті 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 р. № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404 передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: - оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; - довідка про склад сім'ї та займані приміщення; - копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); - документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; - копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; - заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. За неповнолітніх членів сім'ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Якщо дитина віком від 14 до 18 років (настає неповна цивільна дієздатність особи), додатково до заяви додається письмова нотаріально засвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Як передбачено п. 14 Положення про орган приватизації житлового фонду, який перебуває у комунальній власності Мурованокуриловецької селищної ради, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку, житлового приміщення в гуртожитку) громадянин додає: - довідку про склад сім'ї та займані приміщення від комунального підприємства (форма 2), у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які зареєстровані (прописані) та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло, відомості про займані наймачем приміщення та їх площу згідно технічного паспорта; - оригінал та копію технічного паспорта на квартиру (будинок, житлове приміщення в гуртожитку), виготовленого БТІ; - копію документа, на підставі якого громадянин набув право найму квартири (будинку, житлового приміщення в гуртожитку) (ордер. Рішення та інше); - копії паспортів повнолітніх членів сім'ї, копії свідоцтв про народження дітей; - для громадян, які зареєстровані (прописані) у житловому приміщенні після 1993 року, документи, де вони проживали до цього часу і документи про те, чи за попереднім місцем проживання не брали участі у безплатній приватизації житла. Як вбачається з матеріалів справи (а.с.24-53), 19 грудня 2014 року позивач [PERSON] подала до виконкому Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради наступні документи: заяву на приватизацію квартири встановленого зразка; довідки №3824 та №3825 від 26.11.2014 року, видані Шаргородською міською радою Вінницької області та довідку №2.8-151 від 07.10.2014 року, видану Флоринською сільською радою Бершадського району Вінницької області, з яких слідує, що ні позивач, ні її чоловік правом безкоштовної приватизації об'єктів державного житлового фонду не скористались; заяви-згоди [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на участь у приватизації квартири; замість ордера на вселення ксерокопію постанови колегії суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року; відмову Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області від 20.08.2014р №02-13/529 в наданні довідки про склад сім'ї; ксерокопії паспортів [PERSON], [PERSON] та ксерокопії свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] Відмовляючи позивачеві у наданні дозволу на приватизацію, орган приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області послався на те, що відповідно до рішення виконкому селищної ради № 20 від 24.02.2000 року спірна квартира надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними обов'язків. Зважаючи на те, що [PERSON] взагалі не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сім'ї припинили трудові відносини з зазначеною структурою, та в такому випадку підлягають виселенню з житлової квартири. Крім того, вселення [PERSON] та членів її сім'ї в квартиру відбулось з порушенням ст.58 Житлового кодексу УРСР, а у відповідно до вимог п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом №396 від 16.12.2009 року Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству, можливість здійснити громадянином приватизацію є використання квартири на законних підставах, тобто правомірність проживання. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як слідує із рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 серпня 2012 року, Мурованокуриловецькій селищній раді відмовлено у задоволенні позовної заяви до [PERSON] та [PERSON] про виселення із службового приміщення. Зокрема у рішенні зазначено, що квартира [ADDRESS] надана сім'ї [PERSON] не як службове житло. Дане рішення набуло законної сили 27.08.2012 року (а.с.57,58). Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року встановлено, що вселення позивача разом із сім'єю відбулося за згодою наймача квартири на той час - [PERSON], та Мурованокуриловецької селищної ради. Тому, відповідно до ст. 58 ЖК УРСР у такому випадку не міг бути виданий ще один ордер на вселення, так як спірна квартира на той час не була вільною. Таким чином, відмова у приватизації квартири з підстав незаконного вселення до неї є неправомірною, оскільки законність такого вселення встановлюється рішенням Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року № 139/904/13-а. Посилання представника відповідача на те, що рішення органу приватизації «Про відмову в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири» № 3 від 23.01.2015 року (питання щодо незаконності якого і вирішується судом в даному випадку) базувалось на ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якої передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), а позивач не проживає в спірній квартирі більш ніж шість місяців і право на житло втратив, суд не бере до уваги, оскільки у зазначеному рішенні підставами для відмови у приватизації визначено: вселення [PERSON] та членів її сім'ї в спірну квартиру відбулось в порушення ст. 58 Житлового кодексу УРСР та неправомірність проживання в квартирі, використання її на незаконних підставах. Отже рішення про відмову у наданні дозволу на приватизацію квартири ґрунтувалося на зовсім інших підставах. Що стосується твердження представника відповідача про те, що позивачем до органу приватизації житлового фонду не було подано повного пакету документів, зокрема технічного паспорту на квартиру, суд вважає, що дана підстава також не ґрунтується на Законі. Так, з пункту 22 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом №396 від 16.12.2009 року Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству, слідує, що на підставі розпорядження органу приватизації (щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах), рішення органу місцевого самоврядування (щодо жилих приміщень у гуртожитках) орган приватизації готує та/або замовляє в бюро технічної інвентаризації відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 N 127, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за N 582/5773, технічний паспорт на квартиру, жиле приміщення в гуртожитку, а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на домоволодіння і відповідно до пункту 6.3 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 N 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 за N 157/6445, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. Таким чином, на відповідача покладається обов'язок виготовити або замовити технічний паспорт на квартиру. Крім того, безпідставним суд вважає посилання представника відповідача на неподання позивачем довідок про склад сім'ї та відсутність заборгованості, оскільки з дослідженого в судовому засіданні пакету документів поданих [PERSON] до органу приватизації вбачається, що остання зверталась до виконкому Мурованокуриловецької селищної ради з проханням надати довідку про склад її сім'ї та займані приміщення. Однак їй було відмовлено в отриманні такої довідки, про що свідчить лист Мурованокуриловецької селищної ради №02-13/529 від 20.08.2014 року (а.с.46). Подання ж довідок про відсутність заборгованості не передбачено п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 р. № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404 та п.14 Положення про орган приватизації житлового фонду, який перебуває у комунальній власності Мурованокуриловецької селищної ради. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відмова відповідача у наданні дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] з підстав зазначених у рішенні органу приватизації житлового фонду виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради №3 від 23.01.2015 року не ґрунтується на вимогах закону, а тому вказане рішення підлягає скасуванню. Разом з тим, вимога позивача визнати, що виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради не має права відмовити позивачеві у приватизації квартири, задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, відсутність права відмовляти у приватизації не є безумовною, хоча перелік підстав для відмови громадян у приватизації є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, тому така відмова повинна бути обґрунтована і мотивована законними підставами. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим Законом України «Про судовий збір» визначено мінімальну ставку судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, а саме не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 243 грн. 60 коп, яка підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial