Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до [PERSON] про позбавлення його права користування житловим приміщенням.Свій позов мотивувала тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з відповідними господарчими будівлями, що знаходиться у м. Хмільнику Вінницької області по вул. Тургенєва, 49а. В січні 2003 року вона познайомилась з [PERSON] з яким почала проживати без реєстрації шлюбу і зареєструвала його в власному будинку. Однак 15.01.2008 року відповідач знявся з реєстрації у належному позивачу будинку і поїхав проживати у інше місце. Через деякий час сторони знову проживали разом і 28.03.2009 року позивач знову зареєструвала його в будинку що знаходиться у м. Хмільнику Вінницької області по вул. Тургенєва, 49а. Втім, 25.05.2016 року [PERSON] остаточно виїхав з помешкання і до цього часу позивач із ним разом не проживає. Реєстрація відповідача перешкоджає їй у здійсненні права користуватися та розпоряджатися своїм майном, яке належить їй на праві приватної власності. А оскільки в добровільному порядку знятися з реєстрації відповідач не бажає, вона вимушена звернутись до суду з цим позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з"явилися, про день, місце і час судового засідання повідомлені належним чином і через канцелярію суду подали заяви, в яких просять розгляд справи проводити у їх відсутність, позовні вимоги підтримують і просять їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судові засідання не одноразово не з'являвся, заяв про відкладення розгляду справи чи розгляд справи у його відсутність не подав. Про час і місце судового розгляду справи повідомлявся відповідно до вимог чинного законодавства. Частиною 1 ст. 224 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про день, час і місце судового заідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що підстав для відкладення розгляду справи згідно ст. 169 ЦПК України не має, а позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд здійснює заочний розгляд справи з врахуванням вимог ст.ст. 224-225 ЦПК України. Судом встановлені наступні факти, обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору дарування від 9.11.2000 року [PERSON] було подаровано, а [PERSON] було прийнято у дар цілий житловий будинок з відповідними господарчими будівлями, що знаходиться у м. Хмільнику Вінницької області по вулиці Тургенева, 49а, який належав дарителю на підставі свідоцтва про право власності на будинок, виданого Хмільницьким міськвиконкомом 03 лютого 1997 року, зареєстрованого у Вінницькому ООБТІ 25 березня 1997 року, за реєстром № 3749. Сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з січня 2003 року, відповідач [PERSON] проживав та був зареєстрований житловому будинку у м. Хмільнику Вінницької області по вулиці Тургенева, 49а з 2003 року по 2008 рік та з березня 2009 року по даний час, що доводиться записами у домовій книзі зазначеного будинку. Відповідно до довідки № 107-21/625 від 16.06.2017 року голови вуличного комітету, підпис якого засвідчено печаткою відділу організаційно-масової роботи Хмільницької міської ради, [PERSON] не проживає у [INFO] з травня 2016 року (а.с. 17). Оцінюючи в сукупності встановлені судом докази, суд приходить до висновку про те, що відповідач більше року не проживає в належному на праві власності позивачу [PERSON]В, жилому будинку в м. Хмільнику Вінницької області по вулиці Тургенева, 49а. Судом встановлено, що будинок в м. Хмільнику Вінницької області по вулиці Тургенева, 49а в якому проживав відповідач і в якому він час розгляду справи зареєстрований, має правовий статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК Української РСР та відповідними нормами\~ ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 156 ЖК Української РСР також визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин\~ \~ не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України \~ єдиною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є\~ \~ її не проживання в даному житлі понад рік без поважних причин. Так як судом встановлено, що на час подання позову та на час ухвалення судового рішення у справі сплинув річний термін визначений\~ ст. 405 ЦК України,\~ протягом якого за відповідачем зберігалося право користування жилим приміщенням, а ним не надано доказів поважності не проживання в даному житловому будинку протягом року та понад один рік, то є законні підстави для задоволення позову. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду для захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, а також враховуючи те, що позивачем доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved