Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

Позивач\~ звернулась\~ до суду з\~ позовом до відповідача, в якому після уточнення позовних вимог просила суд ухвалити рішення, яким \~визнати за нею право на земельну частку (пай) колишнього КСП "Шлях Леніна" Онуфріївського району Кіровоградської області, як колишньому члену КСП та виділити для цієї мети земельну ділянку в натурі (на місцевості) в розмірі, який було встановлено для членів КСП "Шлях Леніна". Крім того просила поновити пропущений строк позовної давності для звернення до суду. Свій позов мотивувала тим, що 03.06.1995 року вона була прийнята в члени колгоспу «Шлях Леніна» Онуфріївського району, який в лютому 1996 року був реорганізований в КСП «Шлях Леніна», а у березні 2000-го року в сільськогосподарський виробничий кооператив «Успенський». 13 серпня 2002 року позивач була звільнена з роботи за власним бажанням. Відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», землі підприємства були розпайовані, а членам кооперативу видано сертифікати на право приватної власності на землю. Відповідно до ст. 2 вказаного Указу, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. По незрозумілим причинам її не було включено в список - додаток до Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Шлях Леніна» Успенської сільської ради на отримання сертифікатів на земельну частку (пай). Позивач була членом підприємства з 03.06.1995 року і по 13.08.2002 року, тобто мала всі законні підстави для включення її до списку громадян, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю і відповідно - право на земельну частку (пай). На даний час розпаювання земель підприємства проведено, виготовлено і видано Державні акти про право приватної власності на землю. Реалізувати своє право на земельну частку (пай), без порушення прав інших власників позивач може лише за рахунок земель резервного фонду, який знаходиться на території Успенської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області. Щодо строку позовної давності зазначила, що про те, що її не включено у список на отримання земельної частки (паю) позивач дізналась в 2016 році, коли звернулась до сільської ради по питанню оформлення свого права на землю. Позивач до суду не зявилася, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, а справу просила розглядати без її участі. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Кіровоградської області в судове засідання не з"явився, але надав суду заяву в якій зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вважав, що позивачем пропущенні строк на подання зазначеного позову. Представник третьої особи Успенської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області до суду не зявилася, однак надала заяву в якій вказала, що позовні вимоги не визнає та просить слухати дану справу за її відсутності. Третя особа відділ Держгеокадастру в [PERSON] районі Кіровоградської області в судове засідання не направили свого представника, про місце та час\~розгляду справи були повідомлені належним\~\~чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи\~ за відсутності їх представника суду не надали. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі письмових доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову враховуючи наступне. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Право на судовий захист цивільних прав та інтересів визначено в ст. 15 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів зазначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що 09.02.1996 року позивач була прийнята в члени колгоспу «Шлях Леніна» Онуфріївського району, а 13.03.2000 року виведена з членів КСП «Шлях Леніна» в звязку з реорганізацією і по особистому бажанню. Також вбачається, що 13.03.2000 року позивач прийнята в члени СВК «Успенський» згідно поданої нею заяви та 13.08.2002 року звільнена з членів СВК «Успенський» по особистому бажанню, що підтверджується копією трудової книжки БТ-ІІ № 2170877 /а.с. 5/. Згідно довідки виданої начальником відділу Держгеокадастру в Онуфріївському району від 30.06.2016 року вбачається, що згідно Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Шлях Леніна» Успенської сільської ради гр. [PERSON] в список пайовиків не була включена /а.с.7/. Згідно архівної виписки, наданої архівним сектором [PERSON] районної державної адміністрації \~за вих. № 91/01-47 від 21.07.2016 року вбачається, що в документах архівного фонду: «Колгосп „Шлях Леніна» Успенської сільської ради Онуфріївського району, в протоколі зборів уповноважених членів колгоспу „Шлях Леніна від 09 лютого 1996 року № 1 значиться про реорганізацію колгоспу „Шлях Леніна в КСП „Шлях Леніна, яке являється правонаступником колгоспу „Шлях Леніна згідно з п.1.5 Статуту КСП „Шлях Леніна. Також, в документах архівного фонду: «[PERSON] районна державна адміністрація», в Статуті СВК „Успенський, зареєстрованому розпорядженням голови районної державної адміністрації від 30 березня 2000 року № 119-р значиться, що сільськогосподарський виробничий кооператив „Успенський є правонаступником КСП „Шлях Леніна /а.с. 8/. Пунктом 1\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~(надалі Указу) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Згідно з пунктом 2 Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Зі змісту наведеного вбачається, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Основним документом, що посвідчує право наземельнучастку (пай), є сертифікатна право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникамземельних часток (паїв) єрішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняте за їх заявою про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). У пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від16 квітня 2004 року «Про практику застосування земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснено, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акту на право колективної власності на землю. Відповідно до п. 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. На предявлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захистприватної власності поширюється встановлений ст. 50 Закону України «Про власність» і ст. 71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом. Оскільки право на позов у позивача виникло ще в 1996 році, то трирічний строк позовної давності минув ще до набрання чинності ЦК України 2004 року. Згідно частин 1 та 2 ст. 80 ЦК УРСР (1963 року) закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР (1963 року) закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Ст. 75 ЦК УРСР (1963 року) вказує на те, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. У ст. 67 ЦПК зазначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо не визначені законом, - встановлюються судом. Згідно ст. 68 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати. Відповідно до ст. 69 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. З приписів ч. 1 ст. 72 ЦПК України слідує, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Ч. 1 ст. 73 ЦПК України регламентує, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Законодавець в ст. 73 ЦПК України не наводить жодного переліку підстав для визнання поважними причини пропуску процесуального строку, а покладає це безпосередньо на суд. Суд повинен поновити строк на звернення до суду в разі встановлення поважності причин його пропуску. Суд звертає увагу на те, що обставини, які безпосередньо унеможливили або ускладнили можливість вчинення процесуальних дій у визначений Законом строк (ст. 71 ЦК УРСР 1963 року) позивачем належним чином не аргументовані, оскільки факт юридичної необізнаності не може бути абсолютною підставою та поважністю пропуску строку на звернення до суду з даним позовом. Крім того суд зазначає, що позивач була членом зазначеного вище сільськогосподарського підприємства, знала про факти отримання її співробітниками, на той час, земельних ділянок, тобто знала про виникнення у неї права на отримання земельної частки (паю). Разом суд відмічає, що причиною процесуального строку на звернення до суду по даній категорії справ може бути тяжка хвороба та інші обставини, що унеможливлювати позивачу в розумний строк вчинити дії направленні на отримання земельної ділянки, тобто відновити своє порушене право. Крім того суд відмічає, що на час виникнення у позивача права на земельну частку вона мала повну цивільну дієздатність, тобто могла самостійно своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, тобто усвідомлював значення своїх дій та можливість ними керувати та розпоряджатись. Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Тобто з аналізу зазначеної норми процесуального права вбачається, що позивачу надано можливість вільно розпоряджатись своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності розуміється в таких аспектах, хто хоче здійснити свої права, повинен сам турбуватися про це, позов подається особою виключно за її волею, особа може тільки сама відмовитись від наданого їй права, суд не повинен виходити за межі позовних вимог сторін, крім випадків передбачених законом, сторона може розпорядитись обєктом процесу. Суд, дослідивши письмові докази по цивільній справі вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом сплинув, ще в 1999 році, крім того відмічає, що на час видачі КСП «Шлях Леніна» державного акту на право колективної власності на землю позивач працював в даному підприємстві. Оскільки суд не знаходить підстав для поновлення позивачу строку на звернення до суду (строк пропущено з неповажної причини) з даним позовом, при цьому враховуючи заяви відповідачів, а тому в його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed