Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Малиновський РВ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зняти відповідача з реєстраційного обліку, стягнути судові витрати з відповідача. Позов обґрунтований такими обставинами. Позивачу належить на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS]. Окрім неї, за зазначеною адресою зареєстровані також і інші члени сім'ї, у тому числі колишня невістка позивача. У зв'язку з припиненням шлюбних відносин, відповідач виселилася із зазначеної квартири у 2009 році та не проживає там більше п'яти років. Оскільки відповідач не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку і це порушує право позивача на вільне користування та розпорядження своєю власністю, позивач змушена була звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх прав . У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'являлася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляла, заяву про розгляд справи за її відсутності не подавала. Представник третьої особи Головного управління ДМС в Одеській області в особі Малиновського РВ ГУ ДМС в Одеській області в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. Право власності було зареєстровано за позивачем 09.06.2000 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 345 пр. стор. 194 р. 438. Згідно з довідкою (випискою з будинкової книги про склад сім'ї та реєстрацію) № 2393 за адресою: [ADDRESS], зареєстровано місце проживання [PERSON], її доньки [PERSON], синів [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] (колишньої невістки позивача). Місце проживання останньої зареєстровано за зазначеною адресою починаючи з 2008 року. Відповідно до відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області місце проживання відповідача [PERSON] дійсно зареєстроване за вищезазначеною адресою. Згідно із заявою сусідів будинку [ADDRESS] від 11.08.2014 року, [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], більше п'яти років. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що відповідач, будучи зареєстрованою за адресою: [ADDRESS], не проживає там тривалий час. Зважаючи на той факт, що квартира належить позивачу на праві власності, а відповідач, будучи невісткою позивача , на відповідній правовій підставі, здійснювала користування нею, суд вважає, що між сторонами виникли відносини із приводу користування чужим майном (сервітуту), які регулюються главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є законними, обґрунтованими та мають бути задоволені. Що стосується позовних вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи зі змісту цієї норми закону, ухвалене рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Тобто подальше зняття з реєстрації місця проживання такої особи рішенням суду не потрібно, оскільки це є компетенцією відповідних органів. На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині та вважає за необхідне визначити порядок виконання рішення, зазначивши, що воно є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку з відповідною адресою, що передбачено ст. 217 ЦПК України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial