Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У вересні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що відповідач є батьком їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач як батько дитини безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків, ухиляється від виховання дитини, матеріально її не підтримує. Просила суд позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дитини. Відповідач подав до суду відзив, в якому позов не визнав та зазначив, що він не бажає втратити батьківський зв`язок із своєю рідною донькою, періодично він навідує доньку, проте такі поїздки супроводжуються конфліктами з позивачкою та її теперішньою сім`єю, що є перешкодою у його спілкуванні із дитиною. 28 листопада 2017 року орган опіки та піклування Хотинської райдержадміністрації Чернівецької області зробив висновок про недоцільність позбавлення його батьківських прав за заявою позивачки та розпорядженням адміністрації від 24 листопада 2017 року були встановлені 4 дні на місяць для спілкування із дитиною. Він навідував свою доньку, матеріально підтримував її шляхом надання грошових коштів, купив одяг, мобільний телефон. Проте, на початок 2019 року він отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого півроку був прикований до ліжка, тому у вказаний період часу не мав можливості навідувати доньку. Вважає заявлені вимоги надуманими та безпідставними, тому просив відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свідки сторони позивачки [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач недостатньо займається вихованням своєї доньки. В той же час, протягом 2017-2018 років відповідач декілька разів відвідував дитину, купив одяг та мобільний телефон. [PERSON] як теперішній чоловік позивачки заперечує проти відвідування відповідачем своєї доньки, оскільки вважає, що це на неї негативно впливає. Свідки сторони відповідача [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач проживає окремо від своєї доньки, яка мешкає разом із позивачкою. Він періодично навідував її, надавав грошову допомогу, купив одяг та засобу зв`язку. Однак, із-за негативного ставлення сім`ї позивачки до нього, він не може часто відвідувати дитину. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із позивачкою. Рішеннями Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 грудня 2011 року шлюб між сторонами розірваний та відповідачу присуджені аліменти на користь позивачки на утримання дитини в сумі 350 гривень, які відповідачем сплачуються добровільно, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями про перерахунок коштів позивачці. З приводу участі у вихованні дитини між сторонами наявний спір. Так, 13 листопада 2017 року відповідач звернувся із заявою до Хотинської РДА щодо визначення йому годин для спілкування із дитиною, оскільки позивачка перешкоджає йому у такому спілкуванні. Розпорядженням Хотинської РДА від 24 листопада 2017 року відповідачу були встановлені 4 дні на місяць для спілкування із дитиною. В той же час, в 2017 році позивачка звернулась до Хотинської РДА із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 28 листопада 2017 року Хотинська райдержадміністрація Чернівецької області зробила висновок про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його доньки та рекомендувала батькам знайти шляхи примирення для виконання зобов`язань по утриманню та вихованню дитини. 27 червня 2019 року позивачка звернулась до Хотинської РДА із повторною заявою про надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до висновку Хотинської РДА від 12 серпня 2019 року [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав щодо своєї дитини у зв`язку із тим, що він проживає окремо від дитини та не бере участі у її вихованні, матеріально не підтримує її, не цікавиться її здоров`ям. Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" встановлено, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Досліджуваними судом доказами встановлено, що відповідач хоча і проживає окремо від свої доньки [PERSON] , однак періодично її навідує, спілкується з нею, добровільно сплачує аліменти на її утримання, купив одяг та мобільний телефон. Слід врахувати, що відповідач є інвалідом третьої групи загального захворювання, а на початок 2019 року отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та був обмежений у можливості спілкування та участі у вихованні своєї дитини. Крім цього, дослідженими доказами з`ясовано, що теперішня сім`я позивачки створює відповідачу перешкоди у спілкуванні із своєю дитиною, що було підтверджено в судовому засіданні як свідками сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , так і свідками сторони позивачки [PERSON] , [PERSON] .. Приймаючи до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає недоведеними посилання позивачки на факти умисного неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення ним від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Приймаючи до уваги, що відповідач виявляє бажання піклуватися про свою дитину та судом не встановлено фактів умисного його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вчинення ним будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення їй будь-якої моральної чи фізичної шкоди, то суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав, у зв`язку із чим у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Тим самим, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Хотинської РДА від 12 серпня 2019 року, згідно якого [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав, оскільки даний висновок суперечить інтересам дитини та є недостатньо обґрунтованим, не враховано участь відповідача у вихованні дитини та її матеріальному утриманні. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Зважаючи, що в ході судового розгляду представник відповідача висловив думку, що дійсно відповідач в силу обставин, які склалися, недостатньо приймає участь у вихованні своєї дитини, то суд приходить до висновку, що його необхідно попередити про зміну ставлення щодо виховання дитини. На підставі декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ст.ст. 11-14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 164, 166, 185 СК України, суд

Outcome: dismissed