Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Просив звернути стягнення на житловий будинок по [ADDRESS] у зв"язку з невиконанням зобов»язань за договором позики. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 20.06.2001 року він позичив відповідачам 1500 доларів США. Угода була оформлена розпискою, в якій відповідачі зазначили, що у разі неповернення боргу віддають вказаний вище будинок. Проте відповідачі відмовляються повертати борг, уникають спілкування, що спонукало його звернутися до суду. Рішенням Радомишльського районного суду від 18.05.2015 року в задоволенні позову відмовлено. У поданій через свого представника апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2001 року відповідачі позичили у позивача 1500 доларів США. Договір позики оформлений у вигляді розписки (а.с.7). Із змісту останньої випливає, що у разі неповернення боргу позичальники зобов"язуються віддати своє майно, а саме, житловий будинок по [ADDRESS] та належне їм обладнання в кафе «Галявина» по [ADDRESS]. Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин та обгрунтовано вважав, що підстав для задоволення позову немає. Разом з тим, суд не врахував, що застосуванню підлягає закон, який діяв на час виникнення спірних правовідносин та помилково посилався на матеріальний закон, який цих правовідносин не регулює. Так, позика мала місце у 2001 році. Цивільний кодекс, на норми якого послався суд, набрав чинності у 2004 році. У зв"язку з цим спірні правовідносини регулюються ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час їх виникнення. Тому оскаржуване рішення Радомишльського районного суду підлягає зміні в частині правового обгрунтування. Відповідно до ст.374 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Доводи позивача про можливість звернення стягнення на будинок в межах договірних відносин щодо позики не заслуговують на увагу та грунтуються на неправильному тлумаченні положень закону та суті договору. Договір позики за своїм змістом передбачає повернення саме тих грошей або тих речей, які були позичені. В даному випадку мова йде про забезпечення позики нерухомим майном, тобто, про заставу. Відповідно до ч.4 ст.181 ЦК України (в редакції 1963 року), відносини застави регулюються Законом України "Про заставу", іншими актами законодавства. Закон України «Про заставу» від 02.10.1992 року визначає заставу як спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.3 ст.1 цього Закону застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 13 цього Закону передбачено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно,космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України (ст.14 Закону). За наведених обставин підстав для звернення стягнення на житловий будинок немає, оскільки саме по собі зазначення про це відповідачами в розписці не тягне за собою настання будь-яких правових наслідків.

Outcome: partial