Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

У жовтні 2015 року позивачка [PERSON] в особі представника за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 27 листопада 2015 року витребувано у [PERSON] правовстановчі документи на спірне майно - [ADDRESS], а саме: свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно та Витяг з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно. В сувою чергу відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю майна, набутого під час шлюбу. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2015 року заяву [PERSON] в особі представника за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі - задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності , [NUMBER] від 12.12.2007 року, виданого Управлінням житлово - комунального господарства. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 21 грудня 2015 року заяву представника відповідача [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю [PERSON] про забезпечення доказів по цивільній справі - задоволено. Витребувано у Приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Лазоренко О.В. належним чином завірену копію договору дарування квартири [ADDRESS] від 24.02.2006 року. Згідно ухвали суду від 21 січня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON]. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 16 лютого 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача за первісним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ленінський відділ державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції. В судове засідання з'явилась позивачка за первісним позовом [PERSON], яка позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, зустрічний позов не визнала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні. Представник позивачки за первісним позовом - відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю - [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, вимоги за зустрічним позовом не визнала в повному обсязі та просила відмовити в його задоволенні в повному обсязі. В судовому засіданні представник третьої особи на стороні позивача за первісним позовом, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції - [PERSON] при вирішенні первісного та зустрічного позовів покладалась на розсуд суду. Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю - [PERSON] в судовому засіданні вимоги за первісним позовом не визнав в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність, зустрічний позов підтримав в повному обсязі та наполягав на його задоволенні. В судове засідання відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] не з'явився, але надав суду заяву, в якій прохав справу розглядати у його відсутність, вимоги за первісним позовом не визнає повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. В судовому засіданні третя особа на стороні позивача яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], проти задоволення первісного позову [PERSON] заперечувала, проти задоволення зустрічного позову не заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов [PERSON] таким, що до задоволення не підлягає, зустрічний позов [PERSON] таким, що підлягає до задоволення , за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2005 року по 22 травня 2013 року. Так, згідно рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22.05.2013 року, шлюб зареєстрований 26 листопада 2005 року в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 1928 між [PERSON], [INFO], дошлюбне прізвище [PERSON] та [PERSON], [INFO] - розірвано ( а.с.5). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей ( а.с. 6,7). Судом також встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що у відповідності до договору дарування від 24 лютого 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лазоренко О.В., відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] та рідна сестра останнього - [PERSON] отримали в подарунок від батька - [PERSON] квартиру [ADDRESS] Так, згідно договору дарування від 24 лютого 2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лазоренко О.В., відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах квартиру [ADDRESS] яка належала [PERSON] на праві приватної власності та була отримана ним згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Головним Управлінням з питань житлово - комунального обслуговування населення Полтавського МВК 27.01.2006 року, зареєстрованого в органах МБТІ м. Полтави в книзі № 149, номер запису 20146 17 лютого 2006 року, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 155). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, при цьому дані обставини не заперечувались сторонами по справі, що згідно рішення двадцятої сесії п'ятого скликання Полтавської міської ради від 27.02.2007 року «Про погодження розташування житлового будинку середньої поверхності з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення на ділянці по [ADDRESS] підлягав знесенню та всі його мешканці підлягали виселенню. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом - відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представник вказували, що за час перебування у шлюбі із [PERSON], останній набув право власності на однокімнатну квартиру, що у [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], 20.12.2007 року, тому останніми наголошувалось на тому, що вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки кожного подружжя є рівними, і зважаючи на вказану обставину позивач була змушена була звернутися за захистом своїх прав. Статтями 60, 61 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Згідно ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вказані твердження сторони позивача за первісним позовом, що право власності на предмет спору [PERSON] набув на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] від 20.12.2007 року в зв'язку з чим квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд визнає неспроможними та такими, що спростовуються фактичними обставинами справі на підставі наступного. Судом беззаперечно встановлено, та в ході судового розгляду не було спростовано позивачкою за первісним позовом - відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] та її представником шляхом надання належних та допустимих доказів, те, що підставою для набуття права власності [PERSON] на спірну квартиру є договір № 4 від 28 серпня 2007 року укладений між ВАТ «Полтавтрансбуд» та [PERSON], [PERSON], які володіють квартирою [ADDRESS] в рівних частинах (по ? кожен), згідно договору дарування від 24.02.2006 року, посвідченого Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Лазоренко О.В, та [PERSON], котра зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.129). При цьому, даним договором визначено, що предметом даного договору компенсації є квартира [ADDRESS], що належить [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах у відповідності до нотаріально посвідченого договору дарування. Таким чином, у відповідності до п.4 договору, укладеного між [PERSON] та ВАТ «Полтавтрансбуд» за № 34 від 28.08.2007 року, ВАТ «Полтавтрансбуд» було взято на себе зобов'язання згідно чинного законодавства в якості компенсації за знесену квартиру [ADDRESS], надати [PERSON] на склад сім'ї з трьох осіб: [PERSON], його дружини [PERSON] та сина - [PERSON] житлове приміщення, а саме однокімнатну [ADDRESS] При цьому, за цим договором компенсації - [PERSON] було надано житлове приміщення, а саме трикімнатну квартиру [ADDRESS] ( а.с.129). Так, згідно Акту прийому -передачі від 03 вересня 2007 року, відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом [PERSON] прийняв згідно договору № 4 від 28.08.2008 року в порядку компенсації за подаровану квартиру [ADDRESS] ( а.с.130). Більше того, сторонами не заперечувався факт надання даної квартири [PERSON] в порядку компенсації за подаровану, квартиру [ADDRESS], яка належала останньому та його рідній сестрі [PERSON] на підставі договору дарування в рівних частинах. Відповідно до п.2 ч.1 статті 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, на підставі договору дарування. Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. При цьому, даною Постановою Пленуму, а саме пунктом 24 визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі. Законодавцем визначено, що у відповідності до ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Так, положенням ст. ст. 60,61 визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, в тому числі заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Таким чином, зважаючи на вказані обставини та норми закону, що регулюють дані правовідносини, вбачається, що підстави для визнання предмета спору - квартири [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності - відсутні, що в свою чергу вказує про безпідставність позовних вимог [PERSON] за первісним позовом в частині визнання вказаної вище квартири об'єктом права спільної сумісної власності. Так, статтею 70 Сімейного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, визначено, що власність сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. В судовому засіданні позивачкою за первісним позовом - відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] вказувалось про те, що майно, яке придбане за час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя є рівними. При цьому, [PERSON] та її представником вказувалось про те, що у відповідності до ч.3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка одного з подружжя може бути збільшена та просили врахувати той факт, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з їх матір'ю та значні матеріальні затрати на їх утримання, навчання та розвиток несе саме остання, розмір аліментів, які сплачує відповідач на утримання дітей є недостатнім, тому наполягала на тому, що її частка у праві власності на квартиру повинна становити 2/3, в рахунок компенсації по аліментних зобов'язаннях. Судом встановлено, що згідно заочного рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2014 року стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженця та мешканця [ADDRESS], не працюючого на користь [PERSON], [INFO], мешканки [ADDRESS], аліменти на утримання дітей: сина - [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини із усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 25.03.2014 року і до повноліття дітей. При цьому, судом встановлено, що згідно постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції, винесеної на підставі заяви [PERSON], на виконанні перебуває виконавчий лист № 539/1102/14-ц, виданий 13.06.2014 року Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, про стягнення аліментів з [PERSON]. Згідно проведеного державним виконавцем розрахунку заборгованості по аліментам відповідно до виконавчого листа № 539/1102/14-ц, виданого Лубенським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], та доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, проведеного за період з 25 березня 2014 року по 31 березня 2016 року становить у сумі 29 001,30 грн.. Проти даного розрахунку представник [PERSON] - [PERSON] заперечував в повному обсязі, посилаючись на наявність переказів коштів на ім.'я позивачки [PERSON] ( а.с.103-113). При цьому, [PERSON] не вказувала в ході судового розгляду щодо наявності заборгованості по аліментах у [PERSON], що ставить під сумнів вищевказаний розрахунок заборгованості по аліментам. Твердження позивачки за первісним позовом та її представника щодо несення додаткових витрат по утриманню та вихованню дітей виходить за межі предмета спору по даній справі, а тому не можуть бути прийняті судом, як допустимі докази щодо спільного майна подружжя. Згідно частини 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Положенням ст. 57 СК України визначено, що особистою власністю дружини, чоловіка є: - майно, набуте нею, ним до шлюбу; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно частини 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належали їм на праві спільної сумісної власності, незалежного від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, згідно ч. 1 ст. 70 СК України. Виходячи із змісту ст. 60 СК законодавець встановлює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі. Таким чином, з огляду на вказані норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, вбачається, що обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на [PERSON]. Судом встановлено та в ході судового розгляду справи не було спростовано стороною позивача за первісним позовом [PERSON] того факту, що квартира [ADDRESS] належить - [PERSON] згідно договору № 4 від 28.08.2007 року, укладеного між ВАТ «Полтавтрансбуд», [PERSON], [PERSON], та [PERSON] в порядку компенсації за подаровану квартиру [ADDRESS], яка була знесена тобто була отримана в рахунок компенсації особистого майна належного на праві особистої власності [PERSON] як новостворене майно. При цьому, в ході судового розгляду справи позивачкою за первісним позовом - відповідачкою за зустрічним позовом [PERSON] не було підтверджено того факту, що нею вкладались кошти в спірне майно з метою поліпшення умов проживання, як на майно, яке підлягало знесенню та майно , яке було надано в рахунок компенсації, що являється предметом спору. В свою чергу, судом встановлено, що всі ремонтні роботи в даній квартирі були проведені відповідачем [PERSON]. Дані обставини не заперечувалися позивачем за первісним позовом та її представником. При цьому, позивачем за первісним позовом та її представником не було надано належних та допустимих доказів щодо відступу від принципу рівності часток подружжя у спільному майні подружжя, окрім додаткових витрат на дітей, котрі проживають з останньою, що не можуть вважатися достатніми та допустимими доказами на підтвердження даної обставини. З аналізу даних норм права та встановлених судом фактів і обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом щодо визнання права власності на 2/3 частині квартири [ADDRESS], є по своїй природі безпідставними і не доведеними перед судом належними та допустимими доказами, за наявності обставин щодо отримання даної квартири в рахунок належної на праві приватної власності [PERSON] частки в знесеній квартирі [ADDRESS]. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Підстави для набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею і набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визначаю право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В ході судового розгляду не було доведено стороною позивачки за первісним позовом безпосередньо факту набуття за [PERSON] права на компенсацію спірної квартири, оскільки даний факт витікає саме з договору дарування, стороною якого остання не була, та який є чинним і таким, що не оспорювався жодною з сторін по справі. Безпосередньо [PERSON] в ході судового розгляду даної справ вказаний факт не заперечувався. Таким чином, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] за зустрічним позовом щодо визнання предмета спору квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю останнього, оскільки з огляду на норми ст. 57 СК України, які носять виключний характер, майно, яке набуте за договором дарування є особистою приватною власністю одного з подружжя та порушенню не підлягають та безпідставність вимог [PERSON] про визнання даного майна спільним майном подружжям та його поділ з відступом від рівності часток кожного з подружжя, як такі, що є безпідставними та взаємовиключними. На підставі викладеного та

Outcome: approved