Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що вона [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] . Зазначила, що згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, до реєстрації шлюбу з [PERSON] 21.12.1991 року моє прізвище було [PERSON] . Відповідно до Державного акту про право постійного користування землею №031911, її матері, [PERSON] , на підставі рішення XI сесії XXIII скликання Іванівської сільської Ради народних депутатів Вовчанського району Харківської області від 24.01.2000 року було надано у постійне користування земельну ділянку, площею 1,75 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради Вовчанського району, для ведення особистого підсобного господарства, про що було зроблено запис у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №9. [INFO] її матір, [PERSON] , померла. Після смерті [PERSON] за місцем її проживання відкрилася спадщина за законом, до складу якої, відповідно до ст. 1218 ЦК України, входили всі права та обов`язки, що належали [PERSON] як спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті. Позивач, є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] 18.01.2019 року позивачем подано заяву про прийняття спадщини після [PERSON] до Вовчанської державної нотаріальної контори Харківської області та заведено спадкову справу № 63629305. З метою оформлення своїх прав на земельну ділянку, площею 1,75 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради Вовчанського району, вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, державний нотаріус Вовчанської держаної нотаріальної контори Харківської області Ворона Г. В. відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, площею 1,75 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради Вовчанського району, видавши при цьому постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09.06.2021 року № 1273/02-31. В постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії було зазначено, що оскільки право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, тому видати їй, [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину немає можливості, а також було запропоновано звернутися до суду за вирішенням питання щодо спадкування нею, [PERSON] , права постійного користування земельною ділянкою. Крім того , представник позивача , адвокат Якубенко Ю.В., надала до суду заяву в якій збільшила позовні вимоги , а саме також просила суд встановити факт, що [PERSON] є дочкою померлої [INFO] [PERSON] , [INFO] , встановити факт належності [PERSON] Державного акту про право постійного користування землею серії ІІ-ХР № 031911, виданого Іванівською сільською радою народних депутатів 07 травня 2001 року на ім`я [PERSON] , а також визнати за нею, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право постійного користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 1,75 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області, яке належало померлій відповідно до Державного акту про право постійного користування землею серії II- ХР №031911, виданий Іванівською сільською Радою народних депутатів 07.05.2001 року на ім`я [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи сповіщалася судом завчасно та належним чином. Її представник до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник Вовчанської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався судом завчасно та належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, не заперечував проти задоволення позову [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд ухвалює рішення у підготовчому судовому засіданні, що відповідає положенням ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України „ Про судову практику у справах про спадкування " у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктом 1 ч.2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Факт родинних відносин [PERSON] та [PERSON] підтверджено наступними доказами. Копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 19.07.1974 року, де російською мовою, прізвище, ім`я, по-батькові матері позивача зазначено як « [PERSON] ».(а.с.7) З витягу з Державного реєстру актів цивільного стиану громадян про шлюб, щодо підтвердження дошлюбного прізвища, суд вбачає, що до реєстрації шлюбу прізвище позивача також було [PERSON] .(а.с. 6) Крім того, експертним висновком №056/2209-т від 15Л12021 р., виданим експертом, кандидатом філологічних наук Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України Михальчук О.І. , підтверджєно, що прізвища [PERSON] (свідоцтво про смерть, запис [PERSON] ) та [PERSON] (державний акт на право постійного користування землею, запис [PERSON] ; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про підтвердження дошлюбного прізвища, запис відомості про дружину [PERSON] ), рос. мовою [PERSON] (свідоцтво про народження, запис [PERSON] ) попри розбіжності у документах, наданих для експертизи, а також в інших документах зазначених осіб є ідентичними. Виходячи з наданих доказів, суд вважає за можливе визнати факт родинних відносин оскільки, встановлено, що [PERSON] є рідною матір`ю, [PERSON] .. Також судом встановлено, що [INFO] в с. Іванівка Вовчанського району Харківської області померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 18, вчинений 25 жовтня 2018 виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області (а.с. 8). 28 серпня 2020 Вовчанською держнотконторою заведено спадкову справу на майно [PERSON] за № 12/2019 (витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 63629305 від 18.01.2019, а.с. 12). З відомостей, які містяться в свідоцтві про народження серії [NUMBER] виданого 19 липня 1974 року Будинком щастя Жовтневого району м. Дніпропетровська та у витязі з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 05 грудня 2012 року, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем [PERSON] першої черги спадкування за законом (а.с. 6-7). Позивачка [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] . В силу положень ст. 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, на підставі вказаних доказів суд визнає доведеним факт того, що позивач є спадкоємцем першої черги спадкування за законом, спадщину вона прийняла в установленому порядку. Зазначені обставини учасниками справи не оспорюються. Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ -ХР № 031911, виданим 07 травня 2001 року Іванівською сільською радою, [PERSON] на підставі рішення цієї ради від 24 січня 2000 року було надано у постійне користування земельну ділянку площею 1,75 га, за цільовим призначенням - для ведення особистого підсобного господарства, на території Іванівської сільської ради Вовчанського району Харківської області, правонаступником якої є Вовчанська міська рада (а.с. 9). Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 9. Як слідує з матеріалів справи, позивач 09 червня 2021 звернулись до Вовчанської держнотконтори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку. На вказану заяву Вовчанською держнотконторою постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування вказаною земельною ділянкою та вказано про спір щодо належності цього права до спадкового майна, оскільки право постійного користування земельною ділянкою припиняється зі смертю особи, якій воно належало (а.с. 10-11). Конституція України закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 3 та 8). Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства, є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Згідно з нормами ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 7 ЗК України від 18.12.1990 (чинного на час набуття [PERSON] ) права постійного користування спірною земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України України у редакції Закону від 25.10.2001, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим ЗК України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Отже громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Тобто право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідність до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц. Суд у даному спорі застосовує вказані положення законодавства та з урахуванням встановлених у справі обставин зазначає, що на момент смерті [PERSON] їй на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою. У постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у ст. 141 ЗК України від 25.10.2001 підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у ст. 141 ЗК України від 25.10.2001, є такими, що порушують це право. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у ст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020, справа № 179/1043/16-ц, у постанові від 23.06.2020, справа № 922/989/18. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 181/698/14-ц і від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, ані відсутність у ЗК України 2001 року такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають право постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини. Статтею 141 ЗК України в чинній редакції встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Суд зауважує, що ані за життя, ані після смерті [PERSON] належне їй право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене, доказів протилежного матеріали справи не містять, отже право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини після смерті [PERSON] , фактом її смерті це речове право припинено не було, а тому позивач його успадкувала. У п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На час видачі [PERSON] . Держакта на спірну земельну ділянку діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23.04.1993 за № 31. У п.п. 1.1.,1.2, 3.1., 3.2. цієї Інструкції були встановлені такі положення. Право постійного користування землею посвічується державними актами. Державні акти, що посвідчують право постійного користування землею, яка перебуває у державній власності, видаються на підставі рішень Верховної Ради України, Верховної Ради Республіки Крим, місцевих Рад народних депутатів. Державні акти на право постійного користування землею видаються тією сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів, яка прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування. Державні акти на право постійного користування землею реєструються у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею. Із наведених законодавчих норм слідує, що право постійного користування спірною земельною ділянкою було зареєстровано в установленому порядку, який діяв до 01.01.2013, а отже є чинним, земельна ділянка є сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номера і внесення відомостей до Національної кадастрової системи. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК України). У ч. 1 ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). У правових позиціях Верховного Суду, висловлених в постановах від 15.07.2020, справа № 355/340/17-ц, від 23.01.2013, справа № 6-164цс12, зазначається, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що позивачу було відмовлено в нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, вона має належні підстави заявити до суду вимоги про визнання цього права в судовому порядку. За положеннями п. 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України розпорядником спірної земельної ділянки є Вовчанська міська рада, а тому саме вона є належним відповідачем у цьому спорі. Отже, з наведених мотивів суд визнає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved