Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовною заявою про визнання права власності на частки у спільному майні, посилаючись на те, що за час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства [PERSON] та [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS], яка є спільною сумісною власністю сім'ї. Від шлюбу мають двох дітей: сина - [PERSON], [INFO]р.народження та дочку - [PERSON], [INFO]р.народження. До придбання спірної квартири, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживали за адресою: [ADDRESS], яка була приватизована на всіх чотирьох членів сім'ї. Між тим, при купівлі спірної квартири, Свідоцтво про право власності оформлено на відповідача [PERSON], і тому вважають, що інтереси позивачів враховані не були, чим порушені їх майнові права, які підлягають захисту у судовому порядку. Представники позивачів та позивачка [PERSON] в судовому засіданні збільшили позовні вимоги, просили визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/4частини квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивачів судові витрати і витрати на правову допомогу. Додатково пояснили, щоб сплати останній платіж за квартиру [ADDRESS], відповідно до інвестиційного контракту, [PERSON] позичила у своєї сестри 20000дол.США., згодом які повернула, завдяки продажу в 2006р. квартири [ADDRESS], яка була приватизована на всіх чотирьох членів сім'ї. Оскільки є майновий спір між ними, що виник через не досягнуту згоду порядку поділу майна, набутого ними за час шлюбу, тому просять поділити спільне майно сім'ї. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили не задовольняти, пояснювали, що відповідач [PERSON] витрачав особисті кошти на квартиру [ADDRESS], про те, що позивачка [PERSON] позичала кошти на спірну квартиру у своїй сестри, заперечує, і тому вважає, що квартира є його особистою приватною власністю. Крім того, просили до вимог позивача [PERSON] застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки право приватної власності на спірну квартиру було набуто відповідачем 17.11.2005р., а звернулась позивачка [PERSON] до суду лише в 2013р. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.03.1993року по 08.06.2010року, мають двох дітей: сина - [PERSON], [INFO]р.народження, дочку - [PERSON], [INFO]р.народження. За час сумісного сімейного життя придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] З наданих суду документів та пояснень в судовому засіданні встановлено, що 18.11.2003р. між ВАТ «Науково-дослідне медичне об'єднання «Діалір» та [PERSON] був укладений Інвестиційний договір № 75 про інвестування у житлове будівництво, відповідно до п.1.2. цього договору проінвестоване будівництво житла за адресою: [ADDRESS], загальною площею 94,26кв.м. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 11.11.2005р., виданим Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON]. Відповідно до ст. 60 СК України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи з того, що в України діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивачкою [PERSON] та її представниками не надані докази, на підтвердження зазначених обставин, які викладені позивачкою в позовній заяві та в ході розгляду справи не підтверджені належними доказами, про те, що саме позиченими коштами було повністю оплачено вартість спірної квартири. Таким чином, суд оцінює критично твердження представників позивачів та позивачки [PERSON], про те, що більша частина коштів за спірну квартиру сплачена за рахунок проданої квартири в м. Узині. Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, сторони до переїзду у спірну квартиру в м.Києві, проживали за адресою: [ADDRESS], яка була приватизована на всіх чотирьох членів сім'ї та продана 02.08.2006р., що підтверджено Договором купівлі-продажу. Так як за спірну квартиру, відповідно до інвестиційного договору, сторони сплачували її вартість, починаючи з 2003р. по 2004р., що підтверджується платіжними дорученнями, та вже в 2005р. отримали Свідоцтво про право власності. Також, суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON] про те, що вона позичала кошти для оплати за спірну квартиру і лише після продажу квартири в м. Узині, їй був повернутий борг [PERSON], оскільки свідчення свідка про отримання або передачу грошових сум, його розміру не є належним доказом в розуміння ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Крім того, судом оцінюється критично, твердження відповідача, що під час шлюбу спірна квартира набута відповідачем особисто за власні кошти, оскільки - спільною сумісною власністю подружжя є майно або грошові кошти, які хоча і були придбані одним з подружжя, але при цьому були використані в інтересах сім'ї, так як в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що оплата спірної квартири відповідно до інвестиційного договору відбулась саме під час шлюбу за спільні кошти подружжя та в інтересах сім'ї. Посилання представника відповідача на строк позовної давності до вимог позивачки [PERSON], судом оцінюється критично, так як перевіряючи дотримання позивачкою [PERSON] строку позовної давності, суд вважає, що він не пропущений, оскільки в розуміння ст. 72 Сімейного Кодексу України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно ч.1 та ч.4 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбних договором. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. У ч. 2 п. 21 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007р. роз'яснено, що грошові суми (вклади), внесені у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 4 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім"ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Крім того, як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 18.06.2006р. Опікунською радою при Узинському міськвиконкомі було прийнято рішення №9 про надання дозволу [PERSON] та [PERSON] на продаж частини приватизованої квартири [ADDRESS] від імені дітей [PERSON] та [PERSON]. Проте, відповідно до Рішення № 9 від 18.06.2006р. саме на батьків: [PERSON] та [PERSON] покладено обов'язок забезпечити своїх дітей [PERSON] та [PERSON] житлом на праві власності. Також, цим же рішенням покладений контроль за виконанням даного рішення працівником опікунської ради при Узинському міськвиконкомі. Відповідно ч.9 ст. 177 Сімейного кодексу України, неналежне виконання батьками своїх обов'язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов'язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 статті 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана сторонами за спільні кошти під час перебування їх у шлюбі, спільного проживання та ведення сумісного господарства, і тому вважає, визнати право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] та на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON]. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Представником [PERSON], [PERSON], [PERSON] в суді був [PERSON], який здійснював представництво їх інтересів на підставі Договору про надання адвокатських послуг від 29 травня 2013року у цивільній справі про поділ майна, що є спільною сумісною власністю між [PERSON] та [PERSON], і Довіреності від 28 травня 2013р. та був саме представником [PERSON]. Представником [PERSON], [PERSON] в суді була [PERSON] яка здійснювала представництво їх інтересів на підставі Довіреності від 28 травня 2013р. між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] та була саме представником [PERSON]. Заява про те, що б [PERSON] або [PERSON] були допущені до участі в розгляді справи як особа, що надає правову допомогу до суду не надходило. За таких обставин у суду не має підстав стягувати з відповідача на користь позивача [PERSON] кошти в розмірі 10540грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд, позовну заяву задовольняє частково, з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 535грн.

Outcome: partial