Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

Представник позивача, ПАТ «Дельта Банк» Маляр Максим Васильович, звернувся до суду з позовом до[PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та визнання за АТ «Дельта Банк» права власності на квартиру. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.07.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0601/0708/76-057, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 38 000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 09.07.2008 по 08.07.2038 рік. В частині надання кредитних коштів АТ «Сведбанк» свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Двадцять п`ятого травня 2012 року, між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених вказаним Договором, АТ - Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ - Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. В силу вказаних норм 25.05.2012 АТ «Сведбанк» відступило свої права вимоги заборгованості за Кредитними договорами, у тому числі, але не виключно, за кредитним тором № 0601/0708/76-057, Публічному акціонерному товариству «ДЕЛЬТА БАНК», що підтверджується Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012. Отже, «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за Договором про надання кредитних коштів № 0601/0708/76-057 від 09.07.2008, іпотекодавець [PERSON] , за договором іпотеки № 0601/0708/76-057-Z-1 від 09.07.2008 передала в іпотеку нерухоме майно:квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 31,50 кв. м., житловою площею 13,10 кв. м.. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. 09.07.2008 року за реєстраційним №1639, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 09.07.2008 року за № 3010004. Предмет іпотеки має загальну площу 31,50 кв. м., житлову площу 13,10 кв. м. і складається з однієї кімнати в придатному для житла стані. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Зобов"язання не виконані і таким чином, станом на 28.07.2015 за [PERSON] наявна заборгованість у сумі 768661,24 грн, з яких: тіло кредиту - 675695,21 грн; відсотки - 92966,03 грн. На підставі вищенаведеного позивач просить в рахунок погашення заборгованості, в сумі 768661,24 грн, з яких: тіло кредиту - 675695,21 грн; відсотки - 92066,03 грн за кредитним договором № 0601/0708/76-057 від 09.07.2008, звернути стягнення на предмет іпотеки з [PERSON] , а саме: квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 31,50 кв. м., житловою площею 13,10 кв. м.. Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на: квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 31,50 кв. м. житловою площею 13.10 кв. м.. У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явилася, у матеріалах справи наявна заява позивачки про розгляд справи без її участі. Крім того, заперечує проти задоволення позовних вимог, згідно поданих заперечень. До суду відповідачка подала відзив на позовну заяву у якому зазначила, що позов ПАТ «Дельта Банк» не визнає повністю, вважає його необґрунтованим. Вказала, що у процесі пред`явлення позову у 2015 році про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність AT «Дельта Банк» їй стало відомо, що 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами. Внаслідок знецінення національної валюти протягом 2008-2014 років починаючи з 2014 року вона не змогла належним чином виконувати зобов`язання по кредитному договору, у результаті чого виникла заборгованість - по тілу кредиту і нарахованим на суму кредиту відсоткам. Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України, можна зробити висновок про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Тому, заявлений позивачем позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність AT «Дельта Банк» суперечить нормам чинного законодавства, не підлягає судовому розгляду, а позов - не підлягає задоволенню. Обгрунтовуючи вказану позицію, відповідачка посилається на Постанови Верховного суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 та від 22 березня 2017 року у справі № 6- 2967цс16. Крім того, відповідачка подала до суду додаткові заперечення на позовну заяву, де вказала, що у переданій позивачу в іпотеку квартирі [ADDRESS] вона є зареєстрованою. Квартира є її власністю згідно договору купівлі-продажу від 09.07.2008 року. Загальна площа вищезгаданої квартири становить 31,5 м.кв. Іншого нерухомого житлового майна у неї немає. Вищезгадане нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки, виступає як забезпечення зобов`язань відповідача за споживчим кредитом, наданим їй позивачем у іноземній валюті, а, відтак, підпадає під дію ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як таке, на яке не може бути накладено стягнення. Вказує, що з наведених підстав позов не може бути задоволений. Також зазначила, що в іпотечному договорі від 09.07.2008 міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язання. Водночас чинне законодавство передбачає позасудовий шлях врегулювання такого роду спорів. При цьому просить врахувати, що ні іпотечний договір, ні стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено по справі, 09.07.2008 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0601/0708/76-057, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 38 000,00 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 09.07.2008 по 08.07.2038 рік. В частині надання кредитних коштів АТ «Сведбанк» свої зобов`язання виконав в повному обсязі. Двадцять п`ятого травня 2012 року, між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених вказаним Договором, АТ - Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях, а внаслідок передачі від АТ - Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. В силу вказаних норм 25.05.2012 АТ «Сведбанк» відступило свої права вимоги заборгованості за Кредитними договорами, у тому числі, але не виключно, за кредитним договором № 0601/0708/76-057, Публічному акціонерному товариству «ДЕЛЬТА БАНК». Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов`язань згідно умов кредитного договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. За правилом ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У зв`язку з невиконанням взятих на себе відповідно до договору зобов`язань, станом на 28.07.2015 у [PERSON] наявна заборгованість у сумі 768661,24 грн, з яких: тіло кредиту - 675695,21 грн; відсотки - 92966.03 грн. Суду не надано доказів того, що відповідач на час звернення позивача до суду виконав свої зобов`язання перед позивачем з приводу повернення суми грошових коштів. Також, розрахунок заборгованості відповідачем неоспорений та не спростований. Окрім того, з поданого відповідачем відзиву вбачається, що [PERSON] починаючи з 2014 року не змогла належним чином виконувати свої зобов`язання по кредитному договору внаслідок знецінення національної валюти протягом 2008-2014 років, у результаті чого виникла заборгованість - по тілу кредиту і нарахованим на суму кредиту відсоткам. Таким чином, відповідач не заперечила щодо прострочення нею платежів за договором кредиту по узгодженому сторонами графіку, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог з приводу наявної у відповідача заборгованості та порушення умов договору. Крім того, з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за Договором про надання кредитних коштів № 0601/0708/76-057 від 09.07.2008, іпотекодавець [PERSON] , за договором іпотеки № 0601/0708/76-057-Z-1 від 09.07.2008 передала в іпотеку нерухоме майно: квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 31,50 кв. м., житловою площею 13,10 кв. м.. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Сабов О.І. 09.07.2008 за реєстраційним №1639, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 09.07.2008 за № 3010004. Предмет іпотеки має загальну площу 31,50 кв. м., житлову площу 13,10 кв. м. і складається з однієї кімнати в придатному для житла стані. Відповідно до вказаного договору, сторонами також було узгоджено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, порядок задоволення вимог іпотекодердателя, визначено забезпечувальне зобов`язання. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 768661,24 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а також визнати за банком право власності на таке майно. Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). З огляду на вказане Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону України «Про іпотеку»): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 вказаного Закону. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»). У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»). У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону України «Про іпотеку»). Вимога, встановлена частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя статті 35 Закону України «Про іпотеку» ). Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 36 цього Закону) не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 вказаного Закону). Це означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 вказаного Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно з частиною другою статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 вказаного Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 цього Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», не передбачили. Згідно з ч.1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованою та підлягає до задоволення, у спосіб реалізації майна шляхом проведення прилюдних торгів. Що стосується вимоги про визнання права власності на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , за позивачем , то суд приходить до наступного. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті, як вже судом зазначалось, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Разом із тим, у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки визнаючи право власності на нього за іпотекодержателем. Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року № 14-38цс18. За таких обставин, проаналізувавши заявлені вимоги з приводу визнання за позивачем права власності на іпотечне майно, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем вимога не містить вимог про захист порушеного права чи інтересу, суперечить статтям 4 та 5 ЦПК України, які передбачають захист в судовому порядку лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кожної особи у спосіб, визначений законами України, а тому в задоволенні позову в цій частині вважає за необхідне відмовити. Окрім того, відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 р. (далі - Закон №1304-7), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/ майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Так, загальна площа квартири [PERSON] під номером [ADDRESS] , не перевищує 140 кв.м. становить 31,50 кв. м., виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, квартира є постійним місцем проживання відповідача, інформації про наявність у неї у власності іншого майна у суду немає, тому на вказані правовідносини розповсюджується дія вказаного вище Закону « 1304-7. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.263 ЦК України поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається, як відстрочення виконання зобов`язань. Таким чином, Закон про мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі №6-57цс15, встановлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Тобто, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Таким чином, аналізуючи наведене, діючим законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Отже, суд приходить до висновку, що у позивача наявне право на пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, а заперечення сторони відповідача проти позову є безпідставними та не спростовують висновків суду. За таких обставин, рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором належить відстрочити на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до положень ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судових витрат.

Outcome: partial