Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Представник позивача за довіреністю, [PERSON] , 21.03.2020 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] за користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 25.06.2012, у розмірі 24600,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 27468,77 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту 11390,80 грн, пеня за прострочене зобов`язання - 14175,98 грн, пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100,00 грн, штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн - фіксована частина, 2689,28 грн процентна складова. В обґрунтування пред`явлених позовних вимог вказував, що [PERSON] 25.06.2012 підписав заяву про отримання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», на підставі якої встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок у розмірі 24600,00 грн. Кредитування відповідача здійснювалося за умовами кредитування «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Відповідач підтвердив своїм підписом в анкеті-заяві, що він ознайомлений з умовами та правилами кредитування, які разом з анкетою-заявкою, пам`яткою клієнта та Тарифами банку складають договір. Щодо встановлення кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, відповідно до яких позичальник погодився на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, будучи зобов`язаним слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту. Змінюючи тарифи та інші невід`ємні частини договору, Банк керувався п. 1.1.1.3.2.4, 1.1.6.1, 1.1.6.2 Договору. Банк свої зобов`язання перед [PERSON] виконав, надавши кредит в обумовленому розмірі. [PERSON] взяті на себе за договором зобов`язання не виконав, погашення заборгованості здійснював несвоєчасно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим, станом на 19.02.2019 має заборгованість за кредитом у загальному розмірі 56974,83 грн, яку позивач і просив стягнути з відповідача, а також вирішити питання про розподіл судових витрат, у розмірі 1921,00 грн, які сплачені позивачем за подання позовної заяви до суду. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, подав суду відзив на позовну заяву. У відзиві на позов вказував на необґрунтованість розрахунку заборгованості, а також на те, що надані позивачем Умови та Правила не містять його підпису як позичальника, відповідно не зрозуміло, чи саме ці Умови є частиною кредитного договору укладеного з ним. Стверджував, що підвищення кредитного ліміту та зміна умов договору відбулися без погодження з ним, він не був ознайомлений з усіма істотними умовами кредитування. Вказував на те, що вимоги про одночасне стягнення пені та штрафу є подвійною відповідальністю за одне і те ж порушення, розмір пені значно перевищує розмір збитків. Не заперечуючи користування кредитними коштами, вказував, що станом на 27.02.2019 заборгованість за кредитом була відсутня. 28.02.2019 з його карткового рахунку відбулося несанкціоноване списання третіми особами грошових коштів у сумі 26000,00 грн. Після цього також була здійснена службова операція «зарахування коштів за договором 14764877 поповнення карткового рахунку» на 14000,00 грн, якого він не здійснював, зазначеного договору не укладав. Про несанкціоноване втручання та викрадення кредитних коштів з його рахунку, він відразу повідомив керівництво банку з проханням провести службове розслідування, результати якого не відомі і досі. Також, за даним фактом, за його заявою, Саксаганським ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. Після 27.02.2019 кредитними коштами не користувався. У подальшому неодноразово звертався до банку з проханням встановити винних у даній ситуації осіб, однак отримував відписки. Покликаючись на викладені обставини, у задоволенні позову просив відмовити. Позивач надав суду відповідь на відзив, в якому вказував, що кредитування здійснювалося на умовах обумовлених між сторонами, відповідач користувався кредитним коштами, частково сплачував заборгованість, а отже визнавав свої зобов`язання. Відповідач не звертався до банку щодо неправильності нарахування відсотків за кредитом. Нарахування пені та штрафу, які є різними штрафними санкціями, здійснювалося у зв`язку з прострочення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань. (а.с.119-126). Позивач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь свого представника у розгляді справи не забезпечив. У матеріалах справи наявна заява позивач про розгляд справи за відсутності його представника, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справи за відсутності представника позивача, що узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, однак від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за її та відповідача відсутності, при цьому у задоволенні позовних вимог просила відмовити, з підстав наведених у її поясненнях. Оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 25.06.2012 [PERSON] звернувся до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», та заповнив анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, надавши згоду, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить договір про надання банківських послуг (а.с. 7). Вказана анкета-заява не містить істотних умов договору, таких, як строк кредитування, відсоткова ставка за кредитом, кінцевий строк повернення та відповідальність за порушення умов договору (а.с. 7). Усуваючи недоліки позову на виконання ухвали суду від 19.04.2020, позивач надав суду довідки, згідно з якими на виконання умов вказаного договору Банк встановив відповідачу на платіжні картки кредитний ліміт у розмірі 24600,00 грн (а.с.59-60). Згідно з наданих позивачем доказів, [PERSON] отримав банківські картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , зі строком дії останньої з них до грудня 2021 року (а.с.168 зворот). Відповідач користувався кредитним коштами, погашав заборгованість за кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості наданим позивачем та випискою за рахунком відповідача [PERSON] (а.с.5-6, 55-58, 144-147). За приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами. Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни. Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку, відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 №566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії. Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа. Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що надані АТ КБ «ПриватБанк» у справі докази, є належними та допустимими, у розумінні ст. ст. 58-59 ЦПК України, та у своїй сукупності підтверджують те, що відповідач [PERSON] , відповідно до наданого позивачем розрахунку, користувався кредитними коштами, наданими йому ПАТ КБ «ПриватБанк», у теперішній час Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», за договором б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Відповідач факт отримання кредиту, користування ним та погашення кредиту не заперечив, у той же час зробив застереження, що заборгованості станом на 27.02.2018 за кредитним договором не мав, оскільки своєчасно вносив кошти на її погашення, а після вказаної дати відбулося несанкціоноване зняття коштів з його рахунку, тому відсутні підстави вважати, що заборгованість виникла за його вини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст. 1048 ЦК України). За приписами ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за\~законом\~надані відповідні пільги. Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. ст. 633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом\~ст. 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 25.06.2012, у розмірі 24600,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 27468,77 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту 11390,80 грн, пеня за прострочене зобов`язання -14175,98 грн, пеня за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100,00 грн, штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500,00 грн - фіксована частина, 2689,28 грн процентна складова, посилався на умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, тотожність змісту яких тим Умовам і Правилам, з якими ознайомлювався відповідач, заперечувалася ним. Анкета-заява [PERSON] від 25.06.2012 не містить умов щодо відсоткової ставки за договором кредиту, наслідків невиконання зобов`язань за цим договором, зокрема підстав нарахування та розміру пені, штрафів. Суду не надано доказів того, що надані позивачем Умови та Правила, Тарифи є саме тими, які розумів відповідач та ознайомлювався і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із постановою Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Не надано суду і доказів того, що Умови та Правила мали саме такий вигляд на момент підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов і Правил. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги викладене, суд не знаходить законних підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитом, пені та штрафів. Водночас, суд враховує факт доведення отримання кредиту [PERSON] та користування ним останнім, що підтверджується випискою банку. Як слідує з вказаної виписки (а.с.144-145), витрати за картою [NUMBER] , станом на 26.02.2018, склали 26393,61 грн. У той же час, [PERSON] здійснювалося і поповнення своєї карти: 27.03.2017 200,00 грн, 21.04.2017 300,00 грн, 24.05.2017 10500,00 грн, 04.06.2017 6500,00 грн, 08.06.2017 350,00 грн, 24.07.2017 4200,00 грн, 23.09.2017 4500,00 грн та 13.11.2017 200,00 грн, сума якого перевищила витрати, тобто склала 26750,00 грн, що свідчить про відсутність у [PERSON] , станом на 26.02.2018 заборгованості за кредитом. Як слідує з розрахунку заборгованості та виписки за період з 01.01.1999 по 09.03.2020, 27.02.2018 кредитний ліміт [PERSON] за картою № [NUMBER] збільшено до 29000,00 грн. У цей же день [PERSON] здійснив поповнення своє карти в терміналі самообслуговування на 250,00 грн. Крім того, 28.02.2018 з указаного рахунку переведено кошти, двічі по 13000,00 грн, в сумі 26000,00 грн (отримувач [PERSON] ), та в цей же день зараховано на карту [PERSON] № [NUMBER] кошти за договором 14764877 на суму 14000,00 грн. Також, вказаною випискою підтверджено той факт, що після 28.02.2018 відповідач картою не користувався, кошти з неї не знімав, а здійснювалося виключно автоматичне списання заборгованості, відсотків та пені. У своїх письмових поясненнях суду відповідач стверджував, що 27.02.2018 мало місце несанкціоноване втручання без його волі та відома в систему дистанційного обслуговування Приват24, про що ним повідомлено представника банку за телефоном 3700 і доручено банку заблокувати його картку. Вже 20.03.2018 [PERSON] звернувся з письмовою заявою до банку та просив зупинити списання коштів, нарахування відсотків і штрафів, скасувати переводи коштів на рахунок невідомої йому особи на ім`я [PERSON] та повернути грошові кошти на загальну суму 26600,00 грн, а також провести службову перевірку (а.с.97). Відповідач наполягав на тому, що він не допустив зі свого боку дій чи бездіяльності, які б могли призвести до втрати, незаконного використання його ПІН-коду або ж іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а відтак, він не несе відповідальності за операції переказу коштів у сумі 26600,00 грн і ризики за такі операції на нього не покладаються. Також відповідач вказував, на підтвердження чого надав докази, що за його заявою від 28.02.2018 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018040450000119 від 01.03.2018 та здійснюється досудове розслідування за фактом крадіжки грошових коштів, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, остаточне рішення за результатами досудового розслідування на даний час не прийнято. З огляду\~на викладене,\~в порядку\~ст.\~84\~ЦК України,\~за клопотанням\~представника відповідача,\~ухвалою суду\~від 05.05.2020,\~від АТ\~КБ «Приватбанк»\~витребувано докази,\~а саме: документи\~щодо точного\~часу із\~зазначенням годин\~та хвилин\~блокування 27.02.2018\~банківських операцій\~на рахунках\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ; усі матеріали\~внутрішнього розслідування\~(службової\~перевірки)\~банком обставин\~переказу коштів\~у розмірі\~26600\~грн.\~з рахунку\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~на карту\~ [PERSON] [INFO] \~(у\~тому числі\~точного часу\~із зазначенням\~годин та\~хвилин здійснення\~переказів;\~ініціатора переказів,\~способів їх\~здійснення;\~службової/посадової\~особи,\~відповідальної за\~перекази;\~номери рахунків\~ [PERSON] ,\~на які\~було здійснено\~перекази тощо),\~отримання [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~послуги «Миттєва\~розстрочка»; усі документи\~щодо змісту,\~часу (із\~зазначенням годин\~та хвилин),\~виконавця (службової/посадової\~особи)\~службової операції\~«Зарахування коштів\~за договором\~14764877\~поповнення карткового\~рахунку»,\~що була\~здійснена 28.02.2018\~на рахунку\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ; договір 14764877,\~на який\~є посилання\~у Виписці\~за період\~з 01.01.1999\~по 21.04.2019,\~що надана\~банком до\~суду (службова\~операція «Зарахування\~коштів за\~договором 14764877\~поповнення карткового\~рахунку»); документи на\~підтвердження отримання\~відповідачем [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~від позивача\~АТ КБ\~ «ПриватБанк»\~послуги «Миттєва\~розстрочка»,\~умови отримання\~цієї послуги,\~на яку\~маються посилання\~у Виписці\~за період\~з 01.01.1999\~по 21.04.2019; документ на\~підтвердження здійсненого\~27.02.2018\~волевиявлення [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~на збільшення\~кредитного ліміту\~до 29000\~грн.\~(заяви\~тощо); документів щодо\~відкриття [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~банківських рахунків\~із зазначенням\~їх номерів,\~а також\~документів щодо\~видачі [PERSON] \~платіжних карток\~із зазначенням\~ їх\~виду,\~номера,\~строку дії; виписки за усіма банківськими рахунками [PERSON] , [INFO] , за період з моменту відкриття кожного рахунку, до 21.04.2019, що відповідають вимогам п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018. Разом з тим, АК КБ «Приватбанк», не виконало вказану ухвалу у повному обсязі, обмежившись направленням листа від 26.05.2020 № 618549-ВБ (а.с.165-166), в якому АТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що 28.02.2018 на рахунку [PERSON] здійснена службова операція «Зарахування коштів за договором 14764877 поповнення карткового рахунку», тобто оформлена послуга «Миттєва розстрочка» і відбулося зарахування коштів 28.02.2018 об 11:41:57 на суму 14000, 00 грн. Перед зарахуванням здійснено переказ коштів у сумі по 13000,00 грн 28.02.2018 об 11:11:48 та об 11:13:59 з карти [PERSON] № [NUMBER] на карту № [NUMBER] , на ім`я [PERSON] . Банк вказував, що карта № [NUMBER] заблокована 28.02.2018 о 18:45:31 по причині її незнайдення клієнтом. Крім того, надання договору «Миттєва розстрочка» не представляється можливим, оскільки укладення такого в паперовій формі не вимагається, оскільки цей сервіс не є окремим кредитним договором, а є лише додатковою послугою для власників кредитних карт, оформлення такої послуги можливе виключно за допомогою власної кредитної картки. Також Банк стверджував, що у листі від 23.04.2018 [PERSON] повідомлено про неможливість повернення коштів, оскільки вхід в систему Приват24 здійснено під його авторизацією (а.с.171) Згідно зі ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. У п. 14.16 ст. 14 вказаного Закону передбачено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. Згідно з п. 37.2 ст. 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Статтею 40-1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що еквайр та емітент повинні проводити моніторинг з метою ідентифікації помилкових та неналежних переказів, суб`єктів помилкових та неналежних переказів та вжиття заходів із запобігання або припинення зазначених переказів. Моніторинг має проводитися постійно за параметрами, встановленими правилами відповідної платіжної системи. Відповідно до п. 2 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705 (далі Положення № 705), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. (п. 7 розділу 6 Положення № 705). Згідно з п. 8 розділу 6 Положення № 705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції (пункт 9 розділу 6 Положення № 705). Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 у справі № 6-71цс15. З урахуванням наведеного, суд встановив, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив позивача та правоохоронні органи про цей факт, у зв`язку з чим, відсутні правові підстави вважати, що несанкціоноване втручання та списання коштів з рахунку відповідача сталося з його вини. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на те, що АТ КБ «Приватбанк» не доведено факту наявності у відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 25.06.2012 станом на 27.02.2018 та що заборгованість, яка утворилася з 28.02.2018 виникла внаслідок його неналежного виконання зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитом, оскільки списання грошових коштів 28.02.2018 сталося внаслідок несанкціонованого втручання, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати з відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed