Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Центральній, 8 в с.Хоросниця Мостиського району Львівської області, належав колгоспному двору головою та останнім членом якого була [PERSON], яка померла 14.01.1999 року. За свого життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого належне їй майно заповіла їй, позивачці [PERSON] Стверджує, що після смерті [PERSON] вона, позивачка, вступила в управління спадковим майном у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, однак у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів не взмозі в позасудовому порядку оформити право власності на спірне будинковолодіння. З огляду на наведене, просить суд визнати за нею, позивачкою [PERSON], право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул.Центральній, 8 в с.Хоросниця Мостиського району Львівської області після смерті тітки [PERSON] В підготовче судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, проте подала до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у її відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області у підготовче судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] у підготовче судове засідання не зявився, проте подав до суду копію спадкової справи №315/2017, заведеної після смерті [PERSON], та заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого судового засідання. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123\~ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України\~«Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.95 №20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України «Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вул.Центральній, 8 в с.Хоросниця Мостиського району Львівської області належав колгоспному двору, головою та останнім членом якого була [PERSON]. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначена особа була одноосібним власником спірного будинковолодіння. Встановлено, що 14.01.1999 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-СГ №136409 від 15.01.1999 року. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №315/2017, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON], за життя спадкодавець [PERSON], склала заповіт від 26.06.1987 року, яким усе своє майно заповіла Бодак (на даний час прізвище [PERSON]) Л.В., котра фактично вступила в управління спадковим майном, тобто у відповідності до\~ст. 549 ЦК України\~в редакції 1963 року вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини після смерті тітки [PERSON] Спадкоємців, котрим б належала обовязкова частка у спадщині відповідно до ст.535 ЦК УРСР в редакції 1963 року, судом не встановлено. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивачка [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої права, у звязку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією заповіту спадкодавця [PERSON], копією свідоцтва про шлюб між [PERSON] і [PERSON], копією паспорта позивачки, довідками, виданими виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області, копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок №8 по вул.Центральній в с.Хоросниця Мостиського району Львівської області, довідкою КП «Мостиське РБТІ» про вартість будинковолодіння, копією спадкової справи за №315/2017, заведеної після смерті [PERSON] та іншими матеріалами справи. Згідно\~ст.524 ЦК УРСР\~в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У с.534 ЦК УРСР в редакції 1963 року зазначено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до вимог\~ст.548 цього кодексу\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР\~в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560,\~561\~цього\~кодексу\~спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст.\~16\~цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved