Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивачі в грудні 2014 року звернулись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку його користування посилаючись на те, що позивачам 1,2 та відповідачу 2 на праві спільної часткової власності належить [ADDRESS]. В квартирі фактично проживають позивачі та відповідачі, а позивачі 3,4 в спірній квартирі не зареєстровані. Після одруження відповідачі створили для позивачів нестерпні умови для проживання, зокрема не впускають до квартири позивачів 3,4. Квартира є трикімнатною, а тому необхідно встановити порядок користування для всіх сторін, тому просять визначити порядок користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], з урахуванням прав власності на неї у сторін по справі наступним чином: виділити у користування відповідачу 2, [PERSON], кімнату, яку та саме вибере із 3-х, що є в наявності в квартирі; виділити у користування позивачам 1 та 2, [PERSON], та [PERSON], дві інші кімнати квартири, які лишаться після вибору відповідача 2; підсобні приміщення, вбиральню, ванну кімнату, коридор та кухню - залишити у загальному користуванні; а також, зобов'язати відповідачів не чинити позивачам перешкод у користуванні жилим приміщенням, з попередженням про стягнення штрафу за вчинення таких дій. В подальшому [PERSON] і [PERSON] було заявлено зустрічну позовну про усунення перешкод користування житловим приміщенням посилаючись на те, що спірна квартира на праві власності належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (батьки [PERSON].). На початку 1990 року батьки придбали будинок і переїхали в с. Підгірці, Обухівського району, Київської області. У 2002 році [PERSON] та [PERSON] одружились. [PERSON] з дозволу [PERSON] та [PERSON] зареєструвався у [ADDRESS]. У 2009 році [PERSON] та [PERSON] без всякої згоди вселились в спірну квартиру, порушують правила проживання, учиняють скандали. Тому просять у первісному позові відмовити, а також усунути їм перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON]. Позивачі 2, 3, 4, за первісним позовом, представник позивачів за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд визначити порядок користування спірною квартирою, а також зобов'язати відповідачів не чинити їм перешкод у користуванні [ADDRESS]. Проти зустрічного позову заперечували. Представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позов проти первісного позову заперечувала, оскільки відповідачам жодних перешкод у користуванні позивачами спірною квартирою не робиться. Крім цього, на задоволенні зустрічного позову наполягала, оскільки [PERSON] та [PERSON] не є співвласниками квартири, не зареєстровані в ній і не мають права користування зазначеним нерухомим майном. Суд, вислухавши пояснення позивачів 2, 3, 4, представника позивачів, представника відповідачів, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної спільної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва від 02 березня 2001 року (а.с.143). З копії довідки Форма № 3 підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] на даний час зареєстровані : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.146). Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Позивач-2 в судовому засіданні зазначає, що він має бажання жити в спірній квартирі, однак не має на це змоги, оскільки [PERSON] замінив двері і він не має від них ключів. Зокрема [PERSON] зробив з квартири склад своїх речей і на даний момент вона не придатна для проживання. З довідки Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області вбачається, що [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 220). Також, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] має на праві приватної власності [ADDRESS]. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON], на даний момент, одна проживає у спірній квартирі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] знімають окремо квартиру, оскільки сумісне проживання з позивачем 3 є неможливим. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачами 1,2 в судове засідання не надано жодного доказу на підтвердження того, що їм робляться перешкоди у користуванні спірною квартирою. За таких обставин, враховуючи недоведеность факту неправомірних дій [PERSON] та [PERSON], суд приходить до висновку, що у первісному позові [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] в частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням слід відмовити. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі не зареєстровані, не є співвласниками спірної квартири, вселились до спірної квартири без відповідної правової підстави, а тому не мають ані права користування спірною квартирою, ані право власності, що також є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки відсутнє порушення їх законних прав. Як вбачається з позовних вимог позивачі просять суд визначити порядок користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], з урахуванням прав власності на неї у сторін по справі наступним чином: виділити у користування відповідачу 2, [PERSON], кімнату, яку та саме вибере із 3-х, що є в наявності в квартирі; виділити у користування позивачам 1 та 2, [PERSON], та [PERSON], дві інші кімнати квартири, які лишаться після вибору відповідача 2; підсобні приміщення, вбиральню, ванну кімнату, коридор та кухню - залишити у загальному користуванні. Згідно зі ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно технічного паспорту (а.с.144) квартира [ADDRESS] загальною площею 59,0 кв.м, складається з трьох кімнат жилою площею 40,8 кв.м, у тому числі: кімната площею 16 кв.м., кімната площею 9,9 кв.м. з балконом та кімната площею 14,9 кв.м.. Одна кімната площею 9,9 кв.м. ізольована, а дві інші суміжні. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст. 104 ЖК України, член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладання з ним окремого договору найму, якщо житлову площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 ЖК України. Таким чином, суд вважає, що з врахуванням жилої площі, що припадає на кожного співвласника, є неможливим виділення окремого приміщення без порушення санітарних норм на житлове приміщення та квартира за своїм плануванням не передбачена для перетворення її в комунальну, а тому в цій частині також слід відмовити. Що стосується зустрічного позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не можуть бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно частини 2 ст.156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) член його сім»ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім»ї. В судовому засіданні відповідач за зустрічним позов [PERSON] не заперечувала факту проживання в спірній квартирі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він спілкується з [PERSON] та [PERSON], приблизно з 2004-2005 року. В квартирі бував досить часто і з 2010 року бачив там [PERSON] та її сина ([PERSON]). В подальшому [PERSON] та [PERSON] переїхали у іншу квартиру. Батьків [PERSON] він ніколи не бачив і взагалі не знає про їх існування. На даний момент у великій кімнаті знаходяться речі [PERSON]. Допитаний в якості свідка [PERSON], пояснив, що з [PERSON] вони мають дружні стосунки з 2006 року. [PERSON] знає тільки наглядно. Знає, що в кінці 2009 року [PERSON] попросилась до [PERSON] тимчасово пожити на що отримала згоду. Батьків [PERSON] жодного разу в квартирі не бачив. [PERSON] переїхали до квартири його батька, оскільки подальше проживання з [PERSON] стало неможливим. З пояснень позивачів за зустрічним позовом випливає, що [PERSON] разом зі своїм сином не є співвласниками спірної квартири, не зареєстровані у встановленому законом порядку. За час проживання у зазначеній квартирі [PERSON] та [PERSON], утриманням житла займались саме вони, що підтверджується копіями квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (а.с.147-219). З наданих фотографій квартири [ADDRESS] можна дійти висновку, що вона перебуває у занедбаному стані, всупереч доводам [PERSON] (а.с.223,224). В судовому засіданні встановлено, що ще в 2010 році [PERSON] та [PERSON] вселились до спірної квартири без їх згоди всіх співвласників. На разі, [PERSON] в спірній квартирі не проживає, в обгрунтування чого в судовому засіданні надав копію договору оренди житла від 15 березня 2015 року, з якого вбачається, що він проживає за адресою: [ADDRESS] (том 2, а.с. 45). З наведених вище обставин, суд приходить до висновку, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на той факт, що [PERSON] в спірній квартирі не проживає, а отже виселеним бути не може. Тому, відповідач [PERSON], своїм проживанням перешкоджає позивачам користуватись вищезазначеною квартирою, зокрема, порушуючи право [PERSON] розпорядженням власністю, а отже підлягає виселенню. Окремо слід зазначити. Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Частиною 1, 2 ст. 32 ЦПК України передбачено, що позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки. Таким чином, суд зобов'язаний вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Судом встановлено, що до Відповідачів - 3,4 за зустрічний позовом - [PERSON] [PERSON], не заявлено жодним чином про порушення прав та охоронюваних законом інтересів Враховуючи, що позивачами за зустрічним позовом не надано допустимих доказів щодо порушення відповідачами 3,4, за зустрічним позовом, прав та охоронюваних законом інтересів позивачів щодо усунення перешкод в користування спірною квартирою, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виселення [PERSON] та [PERSON], є недоведеними, безпідставними та необґрунтованими, і, відповідно, задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, також підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] 243 грн. 60 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial