Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

Позивач просить виселити [PERSON] та [PERSON] з будинковолодіння , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що у 1983 році він уклав шлюб із [PERSON] - відповідачкою по справі. У 1984 та 1988 роках у них народилось двоє синів - [PERSON] і [PERSON] . Оскільки його батьки були категорично проти проживання його колишньої дружини в їхньому будинку, тому довший час він з нею та дітьми жили на орендованій квартирі. З 1985 року він почав їздити на роботу в Сибір. У 1993 році він купив, за власні кошти і без фінансової допомоги відповідачів, квартиру в [ADDRESS] , куди вони перейшли жити і де на даний час зареєстровані відповідачі, хоча проживають в будинку по [ADDRESS] . Будинковолодіння, що знаходиться по [ADDRESS] було збудоване і належало його батькам. Батьки померли у 2000 році. Після їх смерті у 2009 році він успадкував належне їм майно. Будинковолодіння було успадковане ним на підставі рішення Долинського районного суду (справа №2 -271/2009 від 18.03.2009 року), а тому є його особистою власністю. Таким чином, на даний час йому, [PERSON] , належить на праві приватної власності будинковолодіння по [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності від 06.05.2009 року №22647677. Після смерті батьків він з дружиною і дітьми перейшли жити в батьківський будинок. Через постійну роботу в Росії, більшість часу в будинку він фактично не проживав, лише між вахтами. За час проживання відповідачі довели будинок та господарські споруди до жахливого стану - повного безпорядку та антисанітарії. Він неодноразово вимагав від них привести будинок у нормальний цивілізований стан, хоча б такий, у якому залишили його батьки. На його вимоги відповідачі відповідали тільки те, що вони є інвалідами і коштів їм вистачає лише на ліки та харчування. З 2016 року сімейні відносини з відповідачкою [PERSON] значно погіршились, тому рішенням Долинського районного суду від 05.03.2018 року їх шлюб було розірвано. Після того ситуація стала ще складнішою. Відповідачі п`ять разів подавали позови до нього в суд, але у трьох їм було відмовлено, а по інших двох - за їхніми заявами, суд залишав справу без розгляду. Крім того відповідачі систематично провокують зі ним конфлікти, в результаті чого спільне проживання їх з ним стало неможливим. Також, за час проживання, відповідачі участі в будівництві його будинку і його фінансуванні не брали, будинок був збудований його батьками, тому власністю відповідачів не являється. Угоди про їх проживання у його будинку з ними він не укладав. Оскільки, ні власником будинку, ні земельної ділянки, на якому розташоване будинковолодіння, вони не являються, обоє зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , де на даний час ніхто не проживає, то є всі підстави для їх виселення. Вважає, що проживання відповідачів без реєстрації у його будинковолодінні порушує його право, як власника цього житла, вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Позивач [PERSON] , та його представник - адвокат Кажук В.Б. (ордер серії ІФ072773, договір про надання правничої допомоги а.с.14-15), в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини. Просили позов задовольнити. Додатково пояснили, що відповідачі по справі зареєстровані за адресою : [ADDRESS] . Дана 3-х кімнатна квартира повністю придатна для проживання. Тому виселення відповідачів з будинку по [ADDRESS] , який належить на праві особистої власності позивача [PERSON] , жодним чином не порушить їх житлових прав. Представник відповідачів адвокат Шевчук П.В. ( ордери серії ІФ №089201 та серії ІФ №0892020 , договори про надання правової допомоги а.с.23, 47-52) в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Просив не розглядати клопотання , яке подане через канцелярію Долинського районного суду про зупинення провадження у справі. В останні судові засідання представник відповідачів не з`явився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому Законом порядку. Відповідачка [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що вона зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Від надання відповідей на інші питання учасників розгляду справи - відмовляється.Просила відмовити у позові. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що по [ADDRESS] , вони проживають з 2001 року. Він являється особою з інвалідністю І-ї групи. У зв`язку з цим, йому зручніше користуватись вказаним будинком, а не квартирою [ADDRESS] , в якій він зареєстрований. Просив відмовити у позові. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши надані сторонами та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. У відповідності до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом. Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Ч. 1 ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України, передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.ч.1,4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У силу ч.1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ст.395 ЦК речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут). Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, що не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 18.03.2009 року в справі №2-281/2009 рік, визнано за [PERSON] , право власності на будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку загальною площею 98,1 кв.м., житловою площею 55,7 кв.м., допоміжною площею 42,4 кв.м., погребу, майстерні, стодоли, стайні, гаражу, вбиральні, криниці, воріт , огорожі, що належало [PERSON] , яка померла [INFO] та [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.6). Копія витягу про реєстрацію права власності, індексний номер витягу:22647677 від 06.05.2009р., свідчить про те, що [PERSON] , на праві приватної власності належить домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Довідка №4914 від 11.07.2019 року, видана Долинською міською радою [PERSON], адреса: [ADDRESS] підтверджує, що до складу сім"ї(зареєстрованих) входять: [PERSON] , [INFO] , - уповноважений власник; [PERSON] , [INFO] , син; [PERSON] , [INFO] , внучка; [PERSON] , [INFO] , внучка (а.с.8). Як встановлено в судовому засіданні з 2000 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] , проживають без реєстрації у спірному житловому будинку, за згодою власника [PERSON] , і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вселились у належний позивачу будинок, як члени його сім`ї( на час вселення) - дружина та неповнолітній син, оскільки сторони проживали однією сім`єю, а тому відповідачі у встановленому законом порядку набули права користування вказаним будинком, набули особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком належному на праві приватної власності [PERSON] , який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Такий сервітут є тимчасовим. Рішенням Долинського районного суду від 05.03.2018 року в справі №343/1545/17, шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Долинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області 18 червня 1983 року, актовий запис № 80, - розірвано . При цьому в мотивувальній частині рішення судом зазначено те, що «сторони проживають окремо, між ними припинилися будь-які шлюбні відносини, шлюб носить формальний характер» (а.с.7). Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки [PERSON] до будинку позивача, то факт припинення між ними сімейних відносин ,тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особа, що проживає у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника. Також, в судовому засіданні встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані, але не проживають в 3-х кімнатній квартирі за адресою [ADDRESS] , про що ствердив позивач та не заперечили відповідачі. Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки:198791993 від 03.02.2020 року свідчить про те, що 3-х кімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.180). Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , спільним побутом із позивачем [PERSON] не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішуючи справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації, вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц. Отже, вирішуючи спір, суд враховує вищевказані обставини та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст.405, 406 ЦК України. У відповідності до вимог ч.2 ст. 3 СК України - сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником майна - житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідачка [PERSON] , після розлучення з відповідачем втратила статус члена сім`ї. Відповідач [PERSON] ,після досягнення повноліття , також не являється членом його сім?ї у силу ч.1 ст. 6 СК України. Доказів, того що сторони по справі пов`язані спільним побутом, в судовому засіданні не здобуто, а сторонами не подано, а тому право відповідачів на користування чужим майном (будинковолодінням по [ADDRESS] ), підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. Крім того, [PERSON] та [PERSON] у спірному будинковолодінні не зареєстровані, а місцем їх реєстрації є квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власності одному з відповідачів - [PERSON] , в якій відповідачі мають можливість проживати. При цьому, задоволення даного позову, не перешкоджає відповідачам звернутися до позивача із позовом про компенсацію коштів, вкладених ними у ремонт будинку відповідно до ч.3 ст.390 ЦК України. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про виселення [PERSON] та [PERSON] з будинковолодіння , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. У відповідності до п.9 ст.5 Закону України «Про судовий збір» відповідач [PERSON] , звільнений від сплати судового збору, оскільки як встановлено в судовому засіданні він являється особою з І групою інвалідності (а.с.192). За таких обставин судовий збір у розмірі 768,40 гривень та витрати за надання правової допомоги адвокатом у розмірі 3000,00 гривень понесені позивачем, слід стягнути на користь останнього з відповідачки [PERSON] . На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 391, 402, 405, 406 ЦК України,

Outcome: approved