Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду у жовтні 2017 року з позовною заявою, в якій просить надати йому додатковий строк в розмірі трьох місяців, для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] померлої [INFO] року на території села Петрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 11.09.2013 року виконкомом Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області за актовим записом № 13. На момент відкриття спадщини (момент смерті) [PERSON] належала на праві приватної власності земельна ділянка (пай), площею 4,696 гектари, розташована на території Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Така земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акту серії [NUMBER] виданого Петрівською сільською радою 25.12.2001 рокуц та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Пп №742. За життя [PERSON] склала заповіт, який було 13.10.2010 року посвідчено секретарем виконкому Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Відповідно до такого заповіту спадкодавець зробила наступне розпорядження, що в разі її смерті, земельну ділянку, належну їй на підставі державного акту серії [NUMBER] вона заповіла йому - [PERSON]. В порушенні вимог ст..1270 ЦК України він звернувся до нотаріальної контори після закінчення шестимісячного терміну після смерті заповідача тільки в 2017 році, в результаті чого нотаріус надала йому відмову від 19.10.2017 року постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме через пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини, тобто ним не було виконано вимоги ч.1 ст.1272 ЦК України та п. 3.15. глави 10 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», а отже нотаріусом правомірно було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Поважною причиною для надання на його користь додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, є той факт, що йому не було відомо про існування заповіту від спадкодавця. У вересні місяці 2017 року в приміщенні Петрівської сільської ради йому повідомили про існування заповіту після смерті [PERSON],, і що саме на нього складено таке заповітне розпорядження. Раніше такої інформації ні від органів місцевого самоврядування, ні від державного нотаріуса він не отримував, а сам не встановлював відповідної інформації через те, що спадкодавець не перебувала з ним в родинних відносинах. Отже саме тому він не міг фізично, і юридично звернутись до таких органів із відповідною заявою про прийняття спадщини. В судове засіданн позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач Петрівська сільська рада Петропавлівського району Дніпропетровської області, направила до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника . Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити , виходячи з наступних підстав. По справі встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджено свідоцтвом про її смерть ( а.с.7). Відповідно до заповіту встановлено, що [PERSON], [INFO] заповіла [PERSON] земельну ділянку, яка належала їй на праві приватної власності відповідно до державного акту серії [NUMBER] виданого на підставі рішення 19 сесії ХХІІІ скликання Петріської сільської ради № 138 від 12 березня 2001 року. (а.с.6) Згідно до копії державного акту серії [NUMBER] виданого на підставі рішення 19 сесії ХХІІІ скликання Петріської сільської ради № 138 від 12 березня 2001 року встановлено, що [PERSON] належала земельна ділянка на території Петрівської сільської ради площею 4,696 гектарів. (а.с.5). Відповідно до постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, встановлено, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, після померлої [PERSON], яка померла [INFO] року. (а.с.11). Відповідно до листа Петрівської сільської ради від 15.11.2017 року № 430 встановлено, що земельна ділянка яка належала [PERSON] знаходиться у користуванні СПП «У Петровича» згідно договору оренди № 040712901383 від 13.09.2007 року. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходить із наступних положень закону. Так, у відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1222 ч.1 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи , які є живими на час відкриття спадщини , а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. В силу ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом. В обох випадках спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, і, крім того, юридичні особи та інші учасники цивільних відносин. Згідно із ст. ст. 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини ( ст. 1272 ЦК України). В той же час, відповідно до ст.ст. 1273-1275 ЦК України - спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 названого Кодексу, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідну заяву. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, проте вона може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ст.ст. 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. У той же час, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок , що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов'язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання тим процедури входження у спадкування і, кінцево, дає відповідь на питання про прийняття спадщини. Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщин. Це є обов'язковим для обох названих видів спадкування. Виникнення у нього права на спадкування за законом, залежить виключно від дій спадкоємців попередньої черги та, лише у разі відмови тих від спадщини, неприйняття ними спадщини або позбавлення права на спадщину, робить названу особу учасником спадкових правовідносин, які, як правило, базуються на родинних стосункам спадкодавця і спадкоємця. При цьому, такі дії теж повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк. Пропуск такого строку, позбавляє спадкодавця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред'явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Виписане у повній мірі відповідає Правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12, яка за ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Згідно буквального її сприйняття, для придбання спадщини необхідно щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Як вбачається з матеріалів справи, позивач як спадкоємець першої черги у встановлений законом строк не звертався до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадкового майна , щоб спадкувати , позивач, у встановлений законом строк, повинна була подати до нотаріальної контори заяву про таке бажання, проте він цього не зробив. У судовому засіданні було встановлено, що позивач фактично знав про день смерті спадкодавця [PERSON], померлої [INFO] року, так як користувався і по даний час користується її земельною ділянкою, тобто час відкриття спадщини йому відомий. Позивач продовжує сплачувати земельний податок Петрівській сільській раді Петропавлівського району Дніпропетровської області, при цьому після смерті спадкодавця нікому не сплачуючи орендної плати, вважаючи спірну земельну ділянку власною, тобто йому вже було зрозуміло, що спадкоємці відмовивились від прийняття спадщини. Тому його посилання на те, що йому стало відомо в вересні місяці 2017 року про заповіт, суд не бере до уваги так як він мав можливість поцікавиться кому перейде земельна ділянка і кому потрібно сплачувати орендну плату, жодних перепон для цього не було. Статтею 1272 ЦК України встановлено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»роз"яснив, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Обставини, на які посилається позивач, такими не є. Поважних причин пропуску строку на прийняття спадщини позивач не навів. Обєктивних, непереборних, істотних труднощів у позивача для вчинення ним дій по з»ясування змісту заповіту чи поданню до будь-якої нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] року [PERSON] не було. Враховуючи викладене позивачу слід відмовити в задоволенні позову у визначенні додаткового строку на прийняття спадщини після смерті [INFO] року [PERSON]. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Outcome: dismissed