Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання договору дарування житлового будинку розірваним та визнання права власності на спадкове майно, в якому просила суд Визнати розірваним договір дарування від 17 грудня 2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованому за адресою: [ADDRESS], посвідченого 17 грудня 2011 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Панікар В.М., зареєстрованим в реєстрі за №1-3551, з 24.10.2012, визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованому за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] року [PERSON], стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. Позивачка та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просила задовольнити. Додатково просила суд повернути позивачці надлишково сплачений судовий збір. Відповідач в судовому засіданні позов визнав, не заперечував щодо його задоволення. Третя особа в судове засідання не з'явилась з невідомих причин, про дату судового засідання повідомлена належним чином. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. В судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина: на земельну ділянку площею 0,1054 га з кадастровим номером [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS]), наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та належної померлому [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 10.09.2005 року Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області на підставі рішення 2 сесії 24 скликання Боярської міської ради Київської області від 23.05.2002 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010532900381, на грошовий вклад з відповідними нарахованими процентами та компенсаціями, що знаходиться в ТВБВ № 10026/0844 (раніше № 5399/081 м. Боярка) на компенсаційному рахунку № [NUMBER] на суму 1502 (одна тисяча п'ятсот дві) гривні 53 копійки, належному померлому [PERSON] на підставі ощадної книжки, виданої згаданим відділенням ощадного банку на його ім'я та довідки № 62/13-3513, виданої 09.10.2015 року Філією-Головне управління по м. Києву та Київській області Територіально відокремленого безбалансового відділення № 10026/0830 Публічного Акціонерного Товариства „Державний Ощадний банк України". На випадок своєї смерті спадкодавець залишив заповіт, посвідчений 05.11.2014 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області за р. № 1-3509, за умовами якого все своє майно він заповів [PERSON], що підтверджується матеріалами спадкової справи № 192/2015. Дружина спадкодавця - [PERSON], [INFO], на час відкриття спадщини досягла пенсійного віку та згідно ст. 1241 Цивільного кодексу України, успадкувала незалежно від змісту заповіту половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом (1/2 від 1/2 = 1/4). На підставі чого їй Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/4 частці вищезазначеного спадкового майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.12.2017. 16.02.2016 року позивачка звернулась із заявою до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області за р. № 189 про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим 05.11.2014 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області за р. № 1-3509, на 3/4 частки житлового будинку № [ADDRESS], після померлого [INFO] року [PERSON]. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 246/02-31 від 16.02.2016 року позивачці відмовлено у видачі такого свідоцтва з посиланням на те, що за даними реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на житловий будинок № [ADDRESS] зареєстровано за гр. [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області 17.12.2011 року з р. № 1-3553. Даною постановою відмовлено і [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку даного житлового будинку із-за вищезазначених причин. В зв'язку з цим необхідно зазначити, що за життя спадкодавець [PERSON] оскаржував до Києво-Святошинського районного суду Київської області договір дарування житлового будинку № [ADDRESS], посвідчений 17 грудня 2011 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області за реєстром № 1-3551. За результатом розгляду цивільної справи №2-3317/12, провадження №2/1015/1703/2012, ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 24 жовтня 2012 року була затверджена мирова угода укладена між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] з наступними умовами: "Позивач [PERSON] згоден відшкодувати [PERSON] понесені ним витрати, пов'язані з ремонтом належних позивачеві господарських будівель, оформленням правовстановлюючих документів на належний йому будинок та земельну ділянку в сумі 16000 грн., які зобов'язується сплатити до 24 листопада 2012 року. Відповідач [PERSON] дає згоду на розірвання укладеного між ним та позивачем [PERSON] договору дарування, посвідченого 17 грудня 2011 року державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори за реєстром №1-3551. Сторони визнають, що укладанням цієї мирової угоди не порушуються їх права та інтереси." Ухвала суду, якою затверджена дана мирова угода, станом на 30.10.2012 року набрала чинності. Спадкодавець [PERSON] виконав свої зобов'язання за даною мировою угодою сплативши 24 жовтня 2012 року відповідачу [PERSON] 2000$ (дві тисячі) доларів США, що в переказі на національну валюту України станом на 24.10.2012 становило 16000 грн., що підтверджується розпискою відповідача від 24.10.2012. Відповідач [PERSON] ухилявся від оформлення розірвання вищезазначеного договору в нотаріальному порядку, неодноразово не з'являвся до державного нотаріуса Панікар В.М., незважаючи на те, що він повідомлявся про дату, час та місце куди необхідно з'явитись як телеграмами, рекомендованими листами так і по телефону, що підтверджується повідомленнями про вручення йому телеграми, поштовими квитанціями, фіскальними чеками, експрес-накладною, листом-вимогою від лютого 2015 року, копії яких додаються. 31.01.2015 року [PERSON] звернувся із заявою до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори про те, що попередньо повідомивши телеграмою [PERSON] про необхідність з'явитися 31 січня 2015 року о 12 годині 00 хвилин в приміщення Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, яке розташоване за адресою: 08150, місто Боярка Київської області, вулиця Богдана Хмельницького, № 113, для виконання Ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2012 року (по справі № 2-3317/12, провадження 2/1015/1703/2012) щодо розірвання договору дарування житлового будинку, посвідченого 17.12.2011 року Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою за р. № 1-3551, він з'явився в зазначений час в зазначене місце для підписання договору про розірвання вказаного вище договору. Враховуючи викладене вище та відсутність [PERSON], який не з'явився, на підтвердження факту перебування його з 12 години 00 хвилин до 13 години 00 хвилин у приміщенні Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори, яке розташоване за адресою: 08150, місто Боярка Київської області, вулиця Богдана Хмельницького, № 113, попросив видати йому про це свідоцтво про посвідчення факту перебування його в певному місці. На підставі даної заяви [PERSON] державним районним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Панікар В.М. 31.01.2015 року видано свідоцтво, яким посвідчено факт перебування [PERSON] 31.01.2015 року з 12-00 години до 13-00 години у приміщенні Києво-Святошинської державної нотаріальної контори, яке розташоване за адресою: 08150, м. Боярка Київської області вулиця Б. Хмельницького, №113. Дане свідоцтво зареєстроване в реєстрі за №1-118. В зв'язку з ухиленням відповідача від оформлення в нотаріальному порядку розірвання договору дарування від 17.12.2011 року, позивач як спадкоємець [PERSON] зверталась із заявами до Прокуратури Києво-Святошинського району та до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області в травні-липні 2015 року про неправомірні дії [PERSON] та отримала листи відповіді з Києво-Святошинського РВ від 02.06.2015 та 14.07.2015 з рекомендаціями про звернення з цього приводу до суду. Викладене свідчить про те, що відповідач [PERSON] згідно мирової угоди від 24.10.2012 року та Ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2012 року надав згоду на розірвання спірного договору дарування від 17.12.2011 року, однак для оформлення розірвання даного договору в нотаріальному порядку до нотаріуса не з'являвся. Так як позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], то без визнання судом вищезазначеного договору дарування житлового будинку розірваним, я не можу отримати у власність 3/4 частки цього будинку, в порядку спадкування за заповітом. В зв'язку з цим, я вимушена звернутись з даним позовом до суду про визання спірного договору розірваним в судовому порядку і визнання за мною права власності на вищезазначену частину житлового будинку. Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно ч. 3 ст.653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. В даному випадку для захисту свого права та інтересу, позивач як правонаступник померлого [PERSON], який був стороною спірного договору, звернулась до суду про визнання даного договору розірваним 24.10.2012 з тих підстав, що сторони цього договору - [PERSON] та [PERSON] надали згоду на його розірвання, яка виражена в укладеній між ними мировій угоді від 24.10.2012, затвердженої ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2012 року. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивачка не може одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, оскільки в нотаріальній конторі їй відмовили в оформленні спадщини на спадкове майно. Таким чином, позивачка позбавлена можливості в загальному, встановленому законом порядку реалізувати своє право на спадкування вищезазначеного спадкового майна після смерті спадкодавця [PERSON], тому за захистом своїх інтересів змушена звертатися до суду. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ч. 1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, в даному випадку є законні підстави для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, сума якого складає: 2642,74 грн. : 2 = 1321,37 грн. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а відтак підлягають до задоволення.

Outcome: approved