Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 12 379, 66 грн. за кредитним договором №б/н від 26.04.2016 та судових витрат у розмірі 1921 грн. Обґрунтовує позов тим, що відповідно до даного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписання договору є згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг" та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 17 березня 2019 року утворилась заборгованість 12 379,66 грн., яку просить стягнути примусово з відповідача. Ухвалою від 27.05.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) відповідача. Представник позивача в судове засідання не прибув, подав до суду заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просить справу розглядати у його відсутності. Відповідач в судові засідання повторно не з`явився, відзив не подав, про причини не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд зі згоди представника позивача, обумовленої у клопотанні від 15.05.2019, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України з урахуванням достатніх матеріалів про взаємовідносини сторін. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Перевіривши зібрані докази, постановляючи заочне рішення, суд позовні вимоги задовольняє частково з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] кредитного договору № б/н від 26.04.2016, відповідач отримала кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм особистим підписом відповідач підтвердила, що заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, пам`яткою клієнта та тарифами банку, з якою вона ознайомилась та погодилась, становлять між нею та банком договір. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України). У відповідності до ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. За умовами ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Судом встановлено, що позивачем умови укладеного договору виконано, проте відповідач взяті на себе зобов`язання за договором не виконувала. Згідно з розрахунком, наданим позивачем, станом на 17 березня 2019 року утворилась заборгованість в розмірі 12379,66 грн, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 2427,11 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 2250,86 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання -5785,99 грн., 850 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 565,70 грн. З огляду на те, що відповідачем не надано іншого розрахунку заборгованості чи відомості про відсутність такої, суд приймає розрахунок позивача як належний та допустимий доказ. Враховуючи те, що відповідачем порушено умови договору та не виконано взятих зобов`язань, у добровільному порядку остання ухиляється від сплати заборгованості, тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача за вказаним кредитним договором заборгованості, яка складається із заборгованості по тілу кредиту та штрафів (фіксована частина та процентна складова) є законними та обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд вважає, що у вимогах про стягнення пені слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Отже, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Тому суд вважає, що в задоволенні вимоги про стягнення пені слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд, на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 889, 42 грн. На підставі ст. ст.526, 530, 549, 550, 612, 634, 1054 ЦК України та

Outcome: partial