Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особи: Управління Державної міграційної служби в Полтавській області, [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власницею 2/9 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних побудов по [ADDRESS] Оскільки, у зазначеному будинку зареєстрований її син - [PERSON], який з травня 2013 року у ньому не проживає, прохала визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву про слухання справи у його відсутність, заперечень проти позову не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, направивши до суду заяву про слухання справи у його відсутність, заперечень проти позову не надав. Заслухавши пояснення позивача, її представника, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи та інші зібрані в судовому засіданні докази, приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею 2/9 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних побудов по [ADDRESS] в м. Полтаві на підставі договору дарування від 23.07.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої полтавської державної нотаріальної контори. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30.05.2006 року [PERSON] була вселена з неповнолітнім сином [PERSON], [INFO], в жилий будинок, розташований в [ADDRESS], їй було виділено в користування жилу кімнату площею 9,3 кв.м, а [PERSON] - жилу кімнату площею 21,7 кв. м.; кухня, веранда, сіни, кладова та господарські будівлі залишились в їхньому спільному користуванні. Власником іншої 7/9 частини цього жилого будинку є дядько позивача - [PERSON]. У травні 2013 року син позивача, [PERSON], забрав свої особисті речі й пішов з дому. З того часу сторони відповідач не проживає [ADDRESS]. Викладене підтверджується також показами свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Однак та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають, а так само визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Однак застосування ст.ст. 71,72 ЖК УРСР можливо тільки до приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду. На сьогодні відносини користування житлом в приватному житловому фонді врегульовані главою 59 ЦК України та главою 6 ЖК УРСР. При цьому необхідно звернути увагу на те, що положення глави 6 ЖК УРСР застосовуються в частині, що не суперечить ЦК України, та розповсюджувались на відносини щодо найму житла, яке належить на праві приватної власності громадянину. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ураховуючи те, що відповідач не проживає у жилому [ADDRESS] більше року без поважних причин, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved