Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

У березні 2015 року позивач звернувся до суду з уточненою в процесі розгляду позовною заявою до відповідачів з вимогами про визання за ним права на спадкування разом із спадкоємцями, які за загальним правилом черговості мають першочергове право на спадкування майна спадкодавця [PERSON] та просив усунути від права на спадкування майна спадкодавця [PERSON] її близьких родичів - [PERSON] та [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що [INFO] після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на кв. [ADDRESS]. Спадкоємцями після її смерті у порядку черговості є відповідачі, які є дядьком та рідними тітками померлої. Вказував, що 18.02.2009 року [PERSON] склала заповіт у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], яким заповіла усе своє майно [PERSON]., яка є третьою особою по справі. Проте, [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON], яка настала [INFO], оспорили її заповіт у суді, і рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.03.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хакрівської області від 18.11.2014 року, заповіт [PERSON], посвідчений 18.02.2009 року на ім'я [PERSON] було визнано недійсним. Зазначав, що за висновками посмертних судово-психіатричних експертиз, проведених під час слухання вищезазначеної справи, [PERSON] на час укладання правочину була в тому стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій. Не погоджуючись із ними, між тим вказував, що дійсно [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] ([INFO].) потребувала допомоги, як моральної, так і матеріальної, оскільки дійсно хворіла на шизофренію. Зазначав, що в перші дні після похорон її мами він та його сім'я по черзі ночували у неї, прибирали у квартирі, готували їжу, душевно спілкувались. Деякий час вона жила у його родині, навчалась у них самостійно вести господарство. Крім того, вказував, що саме він оплачував витрати на комунальні послуги, телефон, квартирну плату, оскільки її пенсії по інвалідності не вистачало на покриття всіх необхідних витрат, також купляв продукти харчування, одяг, медикаменти, допомогав в оформленні субсидій, організовував ремонт сантехніки, газової колонки, щоденно спілкувався з нею по телефону, приїзжав на свята, дарував подарунки. Також, обґрунтовуючи свій позов, позивач стверджував, що систематично слідкував за здоров'ям [PERSON], спілкувався з лікарями, відвідував її у стаціонарі, коли вона лягала у лікарню, приносив їжу, одяг, виводив її на прогулянку на території лікарні. Крім того, зазначив, що поховав [PERSON] повністю за свої кошти. У зв'язку з вищезазначеним та стверджуючи те, що відповідачі [PERSON], [PERSON] не приймали ніякої участі у покращенні ні душевного, ні матеріального становища їх племінниці [PERSON], не переймались її життям та здоров'ям, не надавали їй жодної допомоги, навіть з нею не спілкувались, просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, наводив доводи, які викладені у позові, додатково пояснюючи, що [PERSON] не була в безпорадному стані в тому розумінні, що взагалі нічого не могла сама робити, проте дуже потребувала сторонньої допомоги та опіки. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], який діє на підставі довіреності від 04.02.2015 року (а.с.84), в судовому засіданні проти позовних вимог [PERSON] заперечували, просили у їх задоволенні відмовити, зазначали, що докази, які позивач надав до суду, не доводять, що позивач протягом тривалого часу опікувався, матеріально забезпечував померлу [PERSON], а токаж і той факт, що [PERSON] ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані. Вказували, що [PERSON] отримувала пенсію, мала гроші від продажу будинку, а тому матеріальної допомоги не потребувала. Відповідач [PERSON] зазначив, що бачився з [PERSON] три рази на місяць, по можливості відвідував її у лікарні, допомогав продуктами харчування, тощо. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що вимоги не визнає, просила у їх задоволенні відмовити (а.с.91). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.90), її представник за довіреністю [PERSON] (а.с.82) в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнала, не заперечувала проти їх задоволення, вказувала, що [PERSON] дійсно хворіла на шизофренію, проте вона не була дурна. Вказувала, до у [PERSON]часто була депресія у зв'язку з чим вона потребувала уваги та спілкування, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] їй не надавали. Також зазначила, що [PERSON] як виявлось після смерті її матері не була здатна самостійно мешкати, оскільки нічого не вміла робити по дому. Тому, деякий час позивач та його родина по черзі мешкали з [PERSON] у неї вдома, пізніше вона деякий час мешкала з ними, протягом чого [PERSON] вчили готувати, прибирати. Також вказувала, що дійсно позивач дуже часто спілкувався з спадкодавцем по телефону, оскільки остання телефонувала йому майже кожного дня, відвідував її у лікарні, приносив їжу, одяг, спілкувався з лікарем. Зазначала, що звичайно [PERSON] не була недієздатною, проте часто вела себе як дитина, потребувала опіки та допомоги. Крім того, у неї крім хвороби шизофренії були і інші захворювання, а саме желудку, печії. Підтверджувала, що позивач допомогав [PERSON] грошима, сплачував по її рахунками за комунальні послуги. Також вказувала, що з позивач з родиною приїжджав до [PERSON] на свята, проводив з нею час, дарував подарунки, проте спільних фотографій не має. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.90), причини неявки в суд не повідомила. В попередньому судовому засіданні зазначала, що не заперечує проти задоволення вимог позивача, вважає його позов таким, що підлягає задоволенню. Суд, вислухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог ( ст.11 ЦПК України) встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, [PERSON] з 1978 року знаходилась на обліку у ПНД №3 з діагнозом шизофренія, параноїдна форма, була інвалідом 2 групи. Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] померла [INFO] (а.с.62). Згідно нявного в матеріалах справи копії заповіту від 18.02.2009 року, [PERSON] заповіла все своє мано [PERSON], яка є третьою особою по справі (а.с.61). Як вбачається з пояснень обох сторін по справі, а тому відповідно до ч. 1 статті 61 ЦПК України не підлягає доказуванню, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 березня 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 листопада 2014 року, заповіт [PERSON] від 18 лютого 2009 року було визнано недійсним. Відповідно до долученого до матеріалів справи акту судово - психіатричного експерта № 722 від 29.08.2014 року судом вбачається, що експертами Київського міського центру судово - психіатричної експертизи на підставі дослідження матеріалів цивільної справи №2-3122/11(провадження №22ц-790/3047/13 та 22-ц/790/1743-14), двох медичних карток амбулаторного хворого [PERSON] з СМСЧ3, КМПНД №3, медичних карток стаціонарного хворого [PERSON] з ХОКПЛ №3, були зроблені висновки, що [PERSON] на час складання заповіту від 18.02.2009 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді параноїчної шизофренії, безперервний перебіг і за своїм психічним станом, який був об'єктивно описаний лікарями у медичній документації, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст.1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов"язків від физичної особи, яка померла/ спадкодавця/ до інших осіб /спадкоємців/. Згідно з ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержуть право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Таким чином, судом встановлено, що оскільки заповіт, залишений [PERSON] в судовому порядку було визнано недійним, то право на спадкування за законом після її смерті одержали рідний дядя та тітки - [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є спадкоємцями третьої черги за приписами статті 1263 ЦПК України. Вирішуючи по суті вимоги позивача [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування, а саме надання йому разом із спадкоємцями, які за загальним правилом черговості мають першочергове право на спадкування майна [PERSON], суд прийшов до наступних висновків. Черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Так, позивач у своєму позові та поясненях стверджував, що спілкувався з [PERSON] як особисто, так і по телефону, давав їй різні поради, разом із своєю родиною відвідував її на свята, дарував подарунки. Доказами цього приводив наявні в матеріалах справи роздруківки телефонних дзвінків за період з 01.01.2009 року по 28.02.2009 року та з 01.11.2010 року 31.01.2011 року, які на думку суду є належними доказами спілкування позивача з спадкодавцем саме до часу її смерті. Посилання представника відповідача на відсутність роздруківок за всі роки та доказу того, що номер телефону - 3350356 належить саме [PERSON], не приймаються судом, оскільки наявні в матеріалах справи документи ТОВ «ВОСТОК ТЕЛЕКОМ» свідчать саме про систематичність дзвінків, що є достатнім для того, щоб зробити висновки про їх спілкування. а докази, які спростовують твердження позивача, що вищезначений номер належить саме спадкодавцю, відповідачами надані не були, навпаки на питання суду, відповідач [PERSON] не надав відповіді щодо відомого йому номеру телефону [PERSON] Щодо стверджень позивача, що він матеріально забезпечував померлу сестру за час її життя, то в цьому випадку судом не було встановлено цих обставин, оскільки належні докази цього надані не були. Посилання позивача на наявні в матеріалах справи копії квитанцій про сплату рахунків за комунальні послуги по особистому рахунку [PERSON] не доводять надання останній матеріальної допомоги, оскільки не доведено ні планика за цими квитнаціями, ні власника грошей, якими ці рахунки були сплачені. Щодо надання іншої допомоги, а саме прибирання, готування їжі, ремонт у квартирі [PERSON] тощо, про надання якої у своєму позові стверджував позивач, то суд зазначає, що жодних доказів цих обставин, останній не надав. Наявні в матеріалах справи письмові пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON] не можуть бути прийняті судом як свідчення, які отримані від свідків, оскільки вищезгадані особи не були попереджені про кримінальну відповідальність, до присяги судом не приводились. Клопотань про їх виклик до залу суду позивач не заявляв. Щодо наявності п'ятого факту, необхідного для задоволення судом позову про зміну черговості на право на спадкування, то відповідно до роз'яснень наданих в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. - безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Дійсно, судом встановлено, що померла [PERSON] страждала на шизофренію, параноїдної форми, була інвалідом 2 групи. Проте, з медичної документації, яку позивач долучив до матеріалів справи, з висновків судово - психіатричних експертиз №722, №1153, судом не встановлено, що [PERSON] перебувала у безпорадному стані, а вбачається, що вона лише періодично знаходилась у депресії, у період загострення хвороби самостійно зверталась до лікарів, отримувала амбулаторне або стаціонарне лікування. Крім того, з пояснень як самого позивача, так і представника відповідача [PERSON], наданих ними у залі суду, суд встановив, що [PERSON] в цілому поводила себе адекватно, була гарною співрозмовницею, віруючою людиною, самостійно себе обслуговувала. У зв'язку з вищезазначеним та виходячи з наявних в матеріалах справах доказах та їх належній оцінці, суд не вбачає обґрунтованих підстав для застосування положення ч.2 статті 1259 ЦК України, оскільки позвач не довів суду існування всіх необхідних підстав для задоволення його позову в цій частині. Щодо вимог позивача про усунення від права на спадкування майна спадкодавця [PERSON] її дядю [PERSON] та тітку [PERSON], то суд також не знаходить підстав для їх задоволення з огляду на наступне. Як зазначено у статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері і т.д. Згідно абз.2 ч.3 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. При розв'язанні спору суд керується керівними роз'ясненнями, що викладені у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, згідно яких правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В позовній заяві [PERSON] посилався на те, що [PERSON] хворіла на шизофренію, потребувала сторонньої допомоги. Також зазначала, що при її житті [PERSON] та [PERSON] дуже рідко відвідували племінніцю, не приймали активної участі у її житті, рідко відвідували її у лікарнях, не допомогали матеріально, навіть рідко спілкувались. Проте, під час розгляду справи не було достеменно встановлено того, що як [PERSON] так і інші особи від її імені зверталися до [PERSON], [PERSON] з вимогами про надання їй допомоги у звязку із хворобою, в тому числі і грошевою, але вони відмовили в цьому. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. При розгляді справ цієї категорії суди нерідко постановляють рішення про усунення від спадкування спадкоємця, коли у справі немає жодного доказу про умисне ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцю, крім того факту, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, ігноруючи при цьому статті 10, 60 ЦПК, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування; Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК. Виходячу з аналізу вищезазначених норм закону, суд вважає,що позивачем у судовому засіданні не було доведено ані факту ухилення відповідачів від надання допомоги [PERSON], оскільки останні вказували, а позивач це не спростовував, що відповідачі періодично - тричі на місяць спілкувались з нею, передавали продукти харчування (овочі, тощо), відвідували у лікарні, так і не було доведено факту постійного знаходження [PERSON] у безпорадному стані, а саме того, що [PERSON] не могла самостійно забезпечити умови свого життя, постійно потребула стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є особами похилого віку, а саме 1944 та 1951 р.н. відповідно, а тому в силу своїх можливостей надавали допомогу своїй племінніці [PERSON] Посилання позивача на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не брали участі в оплаті проведення похорон не є достатньою підставою для задоволення в позові про усунення від права на спадкування. Надані позивачем докази лише свідчать про те, що всі затрати на похoвання взяла на себе сім'я позивача, але цей факт не може бути розцінено саме як ухилення від надання допомоги; факт знаходження [PERSON] у безпорадному стані також не знайшов свого підтвердження. Суд також приходить до висновку про те, що надані позивачаем докази оплати похорону(а.с.17) можуть бути підставою для відшкодування витрат на поховання спадкодавця, але такі позовні вимоги позивачем до відповідачів не були заявлені. Враховуючи вищезазначене та аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, досліджуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині усунення відповідачів від права на спадкування також не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed