Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно у порядку спадкування, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер [PERSON] (батько позивача-1 та позивача-2; чоловік третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача). [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,2842 га (з яких: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0, 2500 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0342 га), розташована на території [ADDRESS] автомобіль марки CHEVROLET модель NIVA 21230L; автомобіль марки FIAT модель QUBO, а також мав рахунок [NUMBER] у філії № 6319/034 Львівського міського відділення ощадного банку ВАТ «Державний ощадний банк України». На момент відкриття спадщини із [PERSON] спільно постійно проживали та вели спільне господарство його син - позивач-1 та дочка - позивачка-2. Виходячи з положень ст. 1268 Цивільного кодексу України, [PERSON] та [PERSON]. вважають себе такими, що прийняли спадщину, оскільки не заявили про відмову від неї. Позивач-1 та позивач-2 вважають, що відтак наявні достатні правові підстави для визнання за позивачами права власності у порядку спадкування на відповідні частки у спірних житловому будинку та земельній ділянці. Позивач-1 та позивач-2 в судове засідання з'явились. Представник позивача-1, позивача-2 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на доводи наведенні в позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач просив розгляд справи здійснювати за його відсутності. Третьою особою [PERSON] подано заяву від 19.06.2014 року, відповідно до якої вона фактичні обставини справи, викладені позивачем-1 та позивачем-2 підтвердила. Заслухавши пояснення сторін дослідивши фактичні обставини справи суд вважає, що позовні вимоги позивачів слід задовольнити повністю з наступних підстав. Відповідно до положень ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст.. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст.. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Позивачів, суд виходить з наступного. [INFO] року народився [PERSON]. 24 листопада 1973 року, як це підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 24.11.1973 року серії [NUMBER] [PERSON] одружився з [PERSON] (третя особа). [INFO] року, як це стверджується свідоцтвом про народження від 22.11.1974 року серії [NUMBER], у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка - [PERSON]. [INFO] року, як це вбачається з свідоцтва про народження від 09.03.1978 року серії [NUMBER], у [PERSON] та третьої особи народився син - [PERSON] (позивач - 1). 20 липня 1999 року Грибовицькою сільською радою Жовківського району Львівської області видано державний акт серії ІІ-ЛВ № 041131 на право власності на землю (зареєстрований 20.07.1999 року в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 4325), з якого слідує, що [PERSON] на праві особистої власності належить земельна ділянка площею 0,2842 га (з яких: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0, 2500 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,0342 га), розташована на території [ADDRESS] (спірна земельна ділянка). 16 листопада 1999 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було видано свідоцтво серії КММ № 005439 про право власності на житловий будинок, з якого слідує, що будинок [ADDRESS] (спірний житловий будинок) зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON], про що в реєстровій книзі № 1 вчинено запис за реєстровим № 26. 12 квітня 2000 року [PERSON] вчинив заповіт, відповідно до якого належний йому на праві особистої власності житловий будинок та майно, який знаходиться в [ADDRESS] заповів дочці - [PERSON] та сину - [PERSON] 13 грудня 2006 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки CHEVROLET модель NIVA 21230L (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]). 3 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, а відтак відповідно до свідоцтва про шлюб від 03.08.2008 року серії [NUMBER] [PERSON] змінила своє прізвище і, як наслідок, стала [PERSON] (позивачка-2). 23 серпня 2012 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль марки FIAT модель QUBO (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]). [INFO] року, як це підтверджується свідоцтвом про смерть від 14.09.2013 року серії [NUMBER], [PERSON] помер. У [PERSON] у філії № 6319/034 Львівського міського відділення ощадного банку ВАТ «Державний ощадний банк України» був відкритий рахунок [NUMBER] з сумою грошових коштів на ньому - 8 167,00 грн. Суду було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач-1 та позивач-2 просять визнати за ними право власності по ? частині грошових коштів, на рахунку [NUMBER] у філії № 6319/034 Львівського міського відділення ощадного банку ВАТ «Державний ощадний банк України». Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Як вбачається з ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Положеннями ч. 1, 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України визначено, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Ч. 1 ст. 1272 Цивільного кодексу встановлено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Положеннями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та прожив разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкоємцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її . Судом встановлено, що на момент відкриття спадщини із [PERSON] спільно постійно проживали та вели спільне господарство його син - позивач-1 та дочка - позивачка-2. Відтак, виходячи з положень ст. 1268 Цивільного кодексу України, [PERSON] та [PERSON]. вважаються такими, що прийняли спадщину, оскільки не заявили про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 22 Кодексу України про шлюб та сім'ю (був чинним станом на 1997 - 2000 року), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з ст. 28 Кодексу України про шлюб та сім'ю (був чинним станом на 1997 - 2000 року), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як це слідує з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. П. 4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Приписами ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі (ст. 1226 Цивільного кодексу України). Таким чином, на момент смерті померлому [PERSON] фактично належала частка у спірних житловому будинку та земельній ділянці рівна ? (одній другій). Як наслідок, з урахуванням ч. 1 ст. 1269 та ч. 1 ст. 1272 Цивільного кодексу України, до позивача-1 та позивачки-2 перейшло по половині майна, належного [PERSON] на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як це слідує з п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 року № 15-рп/2002, обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності в договорі застереження щодо такого врегулювання спору. Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів. Його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Таким чином право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позову.

Outcome: approved