Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 59 100,00 грн. заборгованість за договором позики від 02.03.2015, 4064,76 грн. - 3% річних від простроченої суми, 15815,16 грн. - інфляційні збиткі та 26107,32 грн. пені, а також судові витрати в сумі 1050,89 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02 березня 2015 року вона надала позику [PERSON] в сумі 59100,00 грн. зі строком повернути до 23 квітня 2015 року, про що відповідач власноручно написала розписку, однак не виконує свої обовязки. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, будучи належним чином повідомленою, і не подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, тому відповідно до ст.280 ЦПК України суд вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов висковку, що позовні вимоги законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 кодексу позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 02 березня 2015 року [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти і остання склала розписку, з якої вбачається, що вона зобов*язалася повернути 59100 грн. до 23 квітня 2015 року (а.с.4). Згідно зі ст.ст.525, 526 ЦК України зобов*язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону і одностороння відмова від зобов*язання чи зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. До спірних правовідносин суд застосовує постанову Верховного суду України від 02 вересня 2015 року, відповідно до якої у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом, відповідно до ст.625 УК України; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами відповідно до ст.1048 ЦК України. У постанові від 15.11.2010 року № 3-11гс10 Верховний Суд України зазначив, що аналіз ст. 625 Цивільного кодексу України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов*язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що за період з 23 квітня 2015 року по 07 серпня 2017 сума інфляційних втрат становить 15815,16 грн., три проценти річних - 4064,76 грн. та 26107,32 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання. Зазначена позивачем пеня в сумі 26107,32 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача із посиланням на ст.1048 ЦК України, є фактично процентами, а не пенею. Тому суд вважає за необхідне вимоги в цій частині обґрунтованими, оскільки розрахунок процентів здійснений позивачем відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 5 ЦК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідач належно повідомлена про час розгляду справи, своїм правом не скористалася, проти вимог позивача заперечень не подала, наявність боргових зобов"язань перед позивачем не спростувла, як і наданого ним розрахунку. В свою чергу надані позивачем докази відповідно до ст.ст.76-78 ЦПК України є належними і допустимими. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з розміру вимог, які підлягають задоволенню, суд вважає необхідним стягнення з відповідача 1050,89 грн. судового збору на користь позивача.

Outcome: approved