Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду мотивуючи свої вимоги тим, що 23 жовтня 1995 року їй було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, на підставі рішення сесії Новогнідської сільської ради від 19.05.1995 року, який було зареєстровано в книзі записів державних актів на право власності на землю, на території Синельниківського району за № 1809. Площа земельної ділянки складає 0,064 га, ділянка призначена для ведення садівництва. Рішенням виконавчого комітету Синельниківської районної ради народних депутатів № 137 від 02.06.1988 року Дніпропетровським хіміко-технологічним інститутом було отримано державний Акт В № 020075 на відповідну земельну ділянку за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Запорожець для організації колективного саду. Належна позивачці земельна ділянка розташована в межах саме тої земельної ділянки розміром 16,9 га, яка була надана інституту. Відповідно до листа Українського державного хіміко-технологічного університету від 17.02.2009 року № 18-49 - в інституту відпала необхідність використання земельної ділянки, тому він не провів перереєстрацію державного акту В № 020075 та втратив право користування земельною ділянкою розміром 16,9 га, яка була повернена місцевим радам. У січні 2010 року від власника іншої земельної ділянки позивачу стало відомо, що 04.11.1995 року Садовому товариству „Тягинка" (далі - Відповідач) на підставі рішення Новогнідської сільської ради від 20.10.1995 року № 8 було видано державний акт на право постійного користування землею серія ДП № 002705. Розмір земельної ділянки складає 16,9 га. Ділянка призначена для ведення садівництва. Рішення про передачу земельної ділянки позивачу у власність та державний акт були видані раніше, ніж рішення про передачу земельної ділянки відповідачу у користування та державний акт. Позивачка зазначила, що Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області було встановлено факт того, що рішення Новогнідської сільської ради № 8 від 20.10.1995 р. на підставі якого передано у користування земельну ділянку СТ «Тягинка» та видано Державний акт серії ДП № 002705 на право постійного користування землею площею 16,9 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташованої на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області виданого 04 листопада 1995 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 163, взагалі не існує. На підставі цього позивачка просила визнати недійсним державний акт серії ДП № 002705 на право постійного користування землею площею 16,9 га, виданого СТ «Тягинка» 04 листопада 1995 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 163. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2013 року позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним державний акт серії ДП № 002705 на право постійного користування землею площею 16,9 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташованої на території Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, виданого Садовому товариству «Тягинка» 04 листопада 1995 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування за № 163. Не погодившись із рішенням суду, [PERSON], [PERSON], [PERSON] подали апеляційні скарги, в яких посилалися на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також порушення їх прав, як членів садівничого товариства. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що згідно копії державного акту на право приватної власності не землю серії ДП 002509 від 23 жовтня 1995 року [PERSON] Новогнідською сільською радою народних депутатів 7 сесії ХХІІ скликання на підставі рішення від 19.05.1995 року передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,064 га, про що зроблено запис за № 1809 в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. Земельна ділянка розташована на території с/т «Тягинка». 04.11.1995 року СТ «Тягинка» на підставі рішення Виконавчого комітету Новогнідської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 20.10.1995 року № 8 було видано державний акт на право постійного користування землею серія ДП № 002705. Розмір земельної ділянки складає 16.9 га. Ділянка призначена для ведення садівництва. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В постанові Синельниківського міськрайонного суду від 26 вересня 2012 року встановлено факт відсутності рішення № 8 від 20.10.1995 року виконавчого комітету Новогнідської сільської ради Відповідно до ч1. ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до п.17 ст.19 Закону України « Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування » від 07.12.1990 року, який діяв на час прийняття виконкомом Новогнідської сільської ради рішення № 8 від 20.10.1995 року, виключно на пленарних засіданнях ради народних депутатів вирішуються питання про регулювання земельних відносин відповідно до законодавства. Виконком Новогнідської сільської ради діяв з перевищенням повноважень. Суд зазначив, що державний акт на право постійного користування землею серії ДП № 002705 від 04 листопада 1995 року виданий садівничому товариству «Тягинка», з порушенням законодавства. Посилаючись на вимоги ч.1 ст. 393 ЦК України, ч.4 ст.130 ЦПК України, ч.4 ст. 174 ЦПК України суд зазначив, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені без врахування обставин у справі та вимог чинного законодавства. Застосовуючи до вказаних правовідносин приписи ст.155 ЗК України, ст.ст.391,393 ЦК України, суд не врахував, що вказані Кодекси набрали законної сили лише із 2002 року та 2004 року відповідно. Предметом спору є видання відповідною радою державних актів на земельну ділянку та прийняття відповідних рішень у 1988 та 1995 роках, коли регулювання земельних правовідносин здійснювалося відповідно до вимог Земельного кодексу УРСР 1970 року та Земельного кодексу України 1990 року. Посилаючись на п.17 ст.19 Закону України «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07.12.1990 року, який діяв на час прийняття виконкомом Новогнідської сільської ради рішення № 8 від 20.10.1995 року, суд вказав, що виключно на пленарних засіданнях ради народних депутатів вирішуються питання про регулювання земельних відносин відповідно до законодавства, а тому виконком сільської ради діяв із перевищенням повноважень. Але постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2013 року було встановлено, що Новогнідською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області 17.11.1994 року прийнято рішення про делегування своїх повноважень, та відсутні докази про скасування цього рішення радою. Ці обставини суд не врахував, а тому безпідставними є висновки суду про те, що державний акт садівничому товариству виданий із порушенням законодавства. Крім того, позивачка звертаючись до суду про визнання недійсним державного акту не зазначила, чим саме були порушені її права, як власника відокремленої земельної ділянки на території товариства, а також не підтвердила своїх вимог належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.ст.10,57-60 ЦПК України. Суд розглядаючи спір щодо визнання недійсним державного акту, та задовольняючи позовні вимоги не звернув увагу на те, що орган, який видавав цей акт, не був залучений стороною у справі та не приймав участі у розгляді справи. Тим самим, суд вирішив питання щодо прав та обов'язків особи, яка не брала участі у розгляді справи, чим порушив приписи ч.4 ст.174 ЦПК України. Таким чином, апеляційні скарги необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Outcome: dismissed