Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати порушенням її особистого немайнового права на повагу честі та гідності, яке сталося внаслідок неправомірної поведінки 23 вересня 2013 року відповідача в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, розташованого за адресою: [ADDRESS], під час якої відповідач порушуючи громадський порядок, образливо висловлювалась на її адресу та чіплялась до неї, визнати інформацію, розповсюджену 23 вересня 2013 року відповідачем в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, розташованого за адресою: [ADDRESS], відносно неї недостовірною, зобов'язати відповідача принести їй вибачення у присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 6 000 гривень 00 копійок, а також судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що відповідач, знаходячись 23 вересня 2013 року в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, грубо порушувала громадський порядок, образливо висловлювалась на її адресу та чіплялась до неї. За даним фактом відповідач була притягнута до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП. Своїми неправомірними діями відповідач принизила її честь та гідність, образливими висловлюваннями поширила про неї недостовірну інформацію у присутності осіб, які знаходились в приміщенні суду, спричинивши їй моральну шкоду. Після цих подій вона пережила нервовий стрес та змушена була доводити свою невинуватість, захищати свою гідність. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява про слухання справи за її відсутності, наполягає на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з'явилась, не повідомила суд про причини неявки, про час і дату судового засідання була повідомлена належним чином, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною та вважає можливим ухвалити заочне рішення за її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27.09.2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про слухання справи за її відсутності та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної та кримінальної справ, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що за заявою [PERSON] 09 жовтня 2013 року Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості з фабулою: « 23 вересня 2013 року [PERSON] з грубою неповагою до суспільства, порушуючи громадський порядок виражалась нецензурною лайкою у адресу [PERSON]» /а.с.20/. В ході розслідування було встановлено, що в діях [PERSON] вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173 КУпАП, як дрібне хуліганство /а.с.30-33/. Постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року, з урахуванням змін внесених постановою апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2014 року, відповідач [PERSON] була притягнута до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП /а.с.8-11/. Зі змісту постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 лютого 2014 року, з урахуванням змін внесених постановою апеляційного суду Запорізької області від 20 березня 2014 року, 23 вересня 2013 року [PERSON] грубо порушуючи громадський порядок, образливо висловлювалась та чіплялась до громадян в громадському місці, зокрема до [PERSON] /а.с.8-11/. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Поняття особистих немайнових прав визначено в ст. 269 ЦК України, де зазначено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Згідно ст. 270 ЦК України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Частина 3 вказаної статті передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно із ч. 4 та 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, та у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до роз'яснень, наданих в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Таким чином, судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами факт порушення особистого немайнового права на повагу честі та гідності позивача, яке сталося внаслідок неправомірної поведінки 23 вересня 2013 року відповідача в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, розташованого за адресою: [ADDRESS], під час якої відповідач порушуючи громадський порядок, образливо висловлювалась на адресу позивача та чіплялась до неї та вважає необхідним визнати інформацію, розповсюджену 23 вересня 2013 року відповідачем в приміщенні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, розташованого за адресою: [ADDRESS], відносно позивача недостовірною. Що стосується позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача принести їй вибачення у присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд вважає необхідним відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша ст. 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Отже, суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1 способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації може бути відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. До того ж, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд приймає до уваги доводи позивача про спричинення їй моральної шкоди, яка виразилася в тому, що вона змушена була доводити свою невинуватість, захищати свою гідність, та це привело до порушення нормальних життєвих зв'язків та завдавало їй фізичних та моральних страждань. Суд приходить до висновку, що позивачем було доведено факт спричинення відповідачами моральної шкоди. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, враховуючи характеру та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, які витрачає позивачка, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 2 000 гривень 00 копійок. Кім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з урахуванням задоволеної частини позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грнивень 20 копійок.

Outcome: partial