Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

покликаючись на те, що реєстрація відповідача створює йому перешкоди у вільному користуванні його помешканням, позивач у поданій до Рівненського районного суду Рівненської області 16 березня 2018 року позовній заяві просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] зі зняттям її з реєстрації за вказаною адресою. 24 квітня 2018 року подано зустрічну позовну заяву про визнання вказаного об`єкта спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 зазначеного об`єкта. У відзиві на зустрічний позов [PERSON] просить у позові відмовити, оскільки будинок є його особистою власністю, так як придбаний ще до спільного проживання сторін. Позивач у судовому засіданні позов підтримує повністю, зустрічний позов не визнає. По суті справи показав, що будівництво спірного будинку розпочалося ще в 1992 році, на час розлучення з першою дружиною стан готовності був 70 %, отримав його при розподілі майна, залишивши дружині квартиру. З відповідачем перебував в зареєстрованому шлюбі з 2001 році по 2018 рік, за цей час лише змінили кришу та зробили чорнову штукатурку, відповідач ніколи гроші у будівництво не вкладала. Її батьки давали гроші на блоки, але він їх їм віддав. Оскільки будинок його, він і здав його в експлуатацію в 2010 році та отримав відповідне свідоцтво. Дружина зареєстрована в будинку по [ADDRESS] в 2015 році. У будинку ніхто ніколи не проживав, бо він був непридатний до експлуатації, але він дружині ніколи у проживанні у спірному житлі не перешкоджав. Його представник показала, що зазначений будинок побудований позивачем за час перебування у попередньому шлюбі, відповідач ніколи у спірному житлі не проживала і не відносилася до нього як до свого житла, що нею самою не заперечувалося. Жодних доказів про збільшення вартості майна за час перебування у шлюбі дружиною не надано, а показаннями свідків ці обставини не підтверджуються. Відповідачем не ініціювалося проведення відповідної експертизи, хоча це пропонувалося як судом, так і сторонами. Ніким не заперечується, що відповідач штукатурила спірний будинок, але вона вміє це робити, в той час не працювала, а чоловік купляв всі матеріали. Відповідач позов не визнала, зустрічний позов підтримує повністю. Показала, що у 1999 році сторони стали разом проживати. На той час будинок був незавершений, а був лише фундамент та трохи першого поверху. Вкладали у будівництво гроші вона та її батьки. Саме у вказаному будинку сторони ніколи не проживали, оскільки з чоловіком жили на [ADDRESS] . Її представник показав, що відповідач є членом сім`ї позивача і тому співвласником майна. Вважає, що вартість майна збільшилася за час перебування в шлюбі, тому майно автоматично стало спільним майном подружжя, тому співвласника виписати з її будинку неможливо. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Встановлено, що будинок по [ADDRESS] побудований у період перебування [PERSON] у першому шлюбі з [PERSON] і був об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30 травня 1996 року спірний будинок (незакінчене будівництво в с.Городище) виділено [PERSON] за умовами затвердженої мирової угоди. Дані факти підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] - відповідно перша дружина та донька від першого шлюбу. [PERSON] додатково показала, що спірний будинок побудували за ініціативи свекрухи ще за час перебування в шлюбі у 1994-1995 роках, будинок був майже повністю побудований, і лише не введений в експлуатацію. Вона особисто на будівництві нічого не робила, після розлучення не була там жодного разу. Земельна ділянка спочатку виділялася його дядьку, а потім переоформлена на чоловіка. При розлученні чоловік забрав собі спірний будинок, а їй з донькою залишив квартиру. Свідок [PERSON] - сусідка стверджує, що спірний будинок ніколи не був жилим, відповідача там ніколи не бачила, а бачила у будинку батьків позивача - по [ADDRESS] . Згідно довідки КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" Рівненської обласної ради №2873 від 28 травня 2019 року відсоток готовності незавершеного будівництва житлового будинку, [ADDRESS] станом на 21 лютого 1996 року складає 68 % вартістю 289 512 870 карбованців. Площа забудови становить 105,7 кв.м. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 листопада 2001 року по 11 січня 2018 року. Як показали свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - вони бачили, як відповідач штукатурила спірний будинок, позивача на будівництві не бачили. Відповідач стала жити з позивачем з кінця 1997 року. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 квітня 2010 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] . Згідно відповіді з адресного бюро, довідки з місця реєстрації відповідач є зареєстрованою за вказаною адресою. Факт її непроживання у вказаному будинку протягом вказаного часу підтверджується актами обстеження від 12 грудня 2017 року, 25 січня 2018 року, 23 лютого 2018 року. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Зі змісту ст.5 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). У відповідності до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Згідно з ст.316-319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.22 КпШС України, у редакції, чинній на момент отримання майна у власність, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить ст.60 СК України, за правилом якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.1 ст.24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування є власністю кожного з них. Ч.1 ст.25 КпШС України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічні положення містить ст.62 СК України, з якої вбачається, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 ЖК), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно змісту ст.150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.49 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.2 ст.64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Ч.2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п.39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Згідно з ст.405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві власності, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. Законодавство розрізняє зняття з реєстрації особи, що є членом сім`ї власника та зняття з реєстрації особи, що не є членом сім`ї. Відповідно до норм Житлового кодексу України до членів сім`ї власника житлового приміщення належать: чоловік або дружина власника, їх діти та батьки; членами сім`ї власника жилого приміщення може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Позивач як на підставу своїх вимог покликається на ч.1 ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік за попереднім місцем проживання, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке, за своєю правовою природою, є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст.405 ЦК України). Проте, таке право зберігається виключно у разі його реалізації, тому що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року (справа 337/5264/17-ц), від 20 березня 2019 року (справа №161/2498/18). Отже, [PERSON] протягом тривалого часу не реалізовувала своє право на житло та не довела належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами (в розумінні ст.77-80 ЦПК України) існування у неї перешкод протягом цього періоду для проживання у спірному будинку. Ці норми гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Судом з`ясовано, що відповідач ніколи не проживала за вказаною адресою, однак в добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном, при цьому протягом всього часу всі витрати по догляду за житлом несе позивач. Судом не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи те, що відповідач не проживає у вказаному будинку, а позивач є його єдиним власником, в якому відповідач залишається зареєстрованим і на час розгляду справи, чим порушується право власності позивача, тому позовна вимога про визнання її такою, що втратила право користування житлом ґрунтується на вимогах закону і підлягає до задоволення. Щодо формулювання позовних вимог, то, не дивлячись на те, що позов поданий з іншими позовними вимогами, фактично це є спір про усунення перешкод в користуванні власністю, і тому, не порушуючи норми ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України, суд, виконуючи свої процесуальні функції, вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ЦПК України. Щодо позовної вимоги у частині скасування реєстрації відповідача за вказаною адресою, що фактично є зняттям його з реєстраційного обліку, то відповідно до ст.ст.7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про, зокрема, позбавлення права користування житловим приміщенням. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Отже, сама по собі вказана позовна вимога ґрунтується на обов`язках державного органу, який здійснює реєстрацію місця проживання особи, тому є зайвою, хоча це є правовим наслідком первісної вимоги і додатковою гарантією судового захисту суб`єктивних цивільних прав позивача. Суд вважає, що задоволення первісного позову забезпечить справедливу рівновагу між інтересами законного співвласника житла на мирне володіння своїм майном, що узгоджується з положеннями ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та правом його сина на проживання у ньому. Також п.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду. Отже, відповідно до положень ст.391 ЦК позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно відмовився від користування чужою власністю. Позивачем належними доказами доведені підстави для зняття відповідача з реєстрації. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем, і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Отже, право відповідача на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Враховуючи те, що відповідач не проживає у вказаному житлі, а позивач є його власником, в якому відповідач залишається зареєстрованим і на час розгляду справи, позов підлягає до задоволення по суті. Що стосується зустрічного позову, то для застосування передбачених ч.1 ст.25 КпШС України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту. Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17. Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України). За наведених обставин, для застосування передбачених статтею 62 СК України чи статтею 25 КпШС України правил і наслідків, позивач має довести перед судом, крім іншого, факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення. Належними доказами на підтвердження цих обставин є документи, які нададуть змогу зробити порівняльний аналіз вартості спірного майна до моменту збільшення його цінності та після цього. Разом з тим, позивачем за зустрічним позовом не надано жодних доказів, які б підтверджували, що вартість спірного домоволодіння істотно збільшилася з моменту реєстрації шлюбу між сторонами та після проведення ремонтних робіт під час їх перебування у шлюбі саме за рахунок трудових чи грошових затрат позивача [PERSON] , не надано жодного доказу, який підтверджував вартість спірного майна до укладання шлюбу та після його розірвання. При цьому суд враховує, що сторонами не заявлялося клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи, спірний будинок і досі недобудований та непридатний для житла, що підтверджується фотознімками та поясненнями свідків. Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про недоведеність зустрічних позовних вимог позивача та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із диспозитивністю судового процесу суд не стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору, оскільки така вимога позивачем не заявлялася. У зв"язку з відмовою у зустрічному позові понесені судові витрати залишаються на стороні, яка їх понесла. Щодо порядку виконання рішення суду, то після набрання судового рішення законної сили власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed