Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-26 00:00:00

Позивач звернувся з даним позовом до відповідачів про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу, посилаючись на те, що 07.05.2016р. о 20.30 годині між с.Вільхівка та с.Гребля, Іршавського району, Закарпатської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ», реєстр, н/з А [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який перебував у стані алкогольного сп'яніння, та транспортного засобу «МЕRСЕDES-ВЕNC Е350», реєстр, н/з ОY59ТVК під керуванням позивача, внаслідок якої належний позивачу на праві володіння вказаний транспортний засіб отримав пошкодження. Обгрнтовуючи свої вимоги позивач вказує, що постановами Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14.07.2016р. та від 22.07.2016р., які набрали законної сили, відповідача [PERSON] визнано винним у настанні згаданої пригоди та керуванні ТЗ у стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку з чим його притягнено до адміністративної відповідальності. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON], пов'язана з експлуатацією транспортного засобу «ВАЗ», реєстр, н/з А [NUMBER], була застрахована страховиком [PERSON] «АСК «ІНГО Україна» за полісом №АЕ/3164634 від 14.10.2015р. обов'язкового страхування такої відповідальності. Умовами цього полісу встановлено ліміт відповідальності Страховика за заподіяну майну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Далі позивач вказує, що він подав до страховика заяву про виплату страхового відшкодування, додавши до неї всі документи, передбачені ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», необхідні для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, проте, листом від 07.09.2016р. №2830 страховик повідомив позивача, що при детальному вивченні всіх матеріалів справи встановлено, що він використовує зазначений транспортний засоб як експлуатант пошкодженого ТЗ, а не як власник. Тому, на підставі ст.36.4 Закону для подальшому розгляду справи Страховику необхідно надати заяву на виплату страхового відшкодування від власника вказаного ТЗ або особи, яка має право отримати страхове відшкодування. При цьому, до заяви слід додати паспорт та ідентифікаційний код заявника. Позивач вважає, що страховик фактично відмовив йому у виплаті страхового відшкодування, таке рішення страховика є протиправним, прийняте з порушенням норм матеріального права (ст.36.4,1.3 Закону) та призводить до грубого порушення його майнових прав. Так, позивач зазначає, що у зв'язку з такою бездіяльністю страховика щодо визначення розміру заподіяного йому пошкодженням ТЗ збитку, він самостійно обрав експерта для визначення розміру такого збитку, згідно із звітом №С-00420 від 06.06.2016р. про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу пошкодженого колісного транспортного засобу така вартість становить 239 271,88 грн. з ПДВ, за проведення даного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, він сплатив [PERSON]Федорченко 870,00 грн., що стверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 15.07.2016р., а отже, загальний розмір заподіяної йому пошкодженням ТЗ шкоди складав 240 141,88 грн.(239 271,88 + 870,00). Враховуючи ліміт відповідальності Страховика, зазначений у полісі №АЕ/3164634 від 14.10.2015р., Страховик повинен відшкодувати йому матеріальну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., а також 870,00 грн. витрат на проведення експертного дослідження. Проте, даної суми не достатньо для відшкодування заподіяного збитку, а тому з посиланням на норми ст.1194 ЦК України та відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.13 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» позивач вважає, що заподіяну йому майнову шкоду відповідачі повинні відшкодувати наступним чином: страховик - 50 870,00 грн. (50 000,00 + 870,00), а відповідач [PERSON] - 189 271,88 грн. (240 141,88 - 50 870,00). Крім того, за надання правової допомоги адвоката позивач сплатив 5 775,00 грн., що стверджується відповідним договором з адвокатом від 20.07.16 №23/с, розрахунком вартості правової допомоги та квитанцією від 10.10.2016р. №14, які також просить стягнути з відповідачів на його користь. На підставі наведеного та відповідно до вимог ЦК України та норм Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважаючи, що відповідачами грубо порушуються його права, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на його користь 189 271,88 грн. (сто вісімдесят дев'ять тисяч двісті сімдесят одну грн. 88 коп.) у відшкодування заподіяної майнової шкоди, а також судові витрати по справі, а саме: 1 892,55 грн. (одну тисячу вісімсот дев'яності дві грн. 55 коп.) судового збору та 4 551,27 грн. (чотири тисячі п'ятсот п'ятдесят одну грн. 27 коп.) витрат на оплату правової допомоги адвоката; стягнути з [PERSON] «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» на його користь 50 870,00 грн. (п'ятдесят тисяч вісімсот сімдесят грн. 00 коп.) страхового відшкодування та судові витрати по справі, а саме 508,87 грн. (п'ятсот вісім грн. 87 коп.) судового збору та 1 223,73 грн. (одну тисячу двісті двадцять три грн. 73 коп.) витрат на оплату правової допомоги адвоката. Представник позивача в судовому засіданні, скориставшись правами, передбаченими ст.ст.27,31 ЦПК України уточнив свої вимоги в частині зменшення страховику відшкодування на 510,00 грн. франшизи, збільшивши на цю суму вимоги до відповідача [PERSON], а також стягнення з відповідачів вартості перекладу документів, а відтак уточнені позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог та просить суд їх повністю задоволити. Представника відповідача ПАТ «АСК «ІНГО Україна» уточнені позовні вимоги позивача не визнав, проти їх задоволення заперечував в повному обсягу (письмове заперечення долучене до матеріалів справи), посилаючись на те, що позивач невірно ототожнює право на керування транспортними засобами на законних підставах та право на отримання страхового відшкодування, так, як право керувати транспортними засобами не дає право на отримання страхового відшкодування, а відтак позивач не має права на отримання страхового відшкодування, відповідно його позовні вимоги є безпідставними та необгрунтованими; твердження позивача про те, шо страховик не вжив жодних дій передбачених ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме не направив свого представника на місце ДТП або на місце знаходження пошкодженого майна для визначення розміру заподіяної шкоди не відповідає дійсності та є надуманим, так як згідно листа №69 від 16.09.2016р. ТОВ «Фаворит» сам позивач не забезпечив огляд його пошкодженого автомобіля, чим порушив п.33.3 Закону; [PERSON] «АСК «ІНГО Україна» не було повідомлено про ДТП ні позивачем ні відповідачем [PERSON], позивач звернувся з заявою на виплату страхового відшкодування від 09.08.2016р. до відповідача [PERSON] «АСК ІНГО Україна» лише 12.08.2016р.; окрім того, позивач на підтвердження розміру заявлених позовних вимог надає звіт №С-00420 від 06.06.2016р., який не відповідає чинному законодавству, що регламентує порядок визначення вартості відновлюваного ремонту автомобіля, а відтак просить суд у задоволенні уточнених позовних вимог відмовити в повному обсягу. [PERSON][PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце і час розгляду справи даної справи у суді, жодного разу не з»явився в судове засідання, причин своєї неявки чи клопотань про відкладення слухання справи не надав, а відтак, з урахуванням думок представників сторін щодо можливості розглянути справу у його відсутності, суд вважає за можливе справу розглянути у його відсутності в порядку вимог ст.169 ЦПК України на підставі наявних у справі наявних в ній доказів. Отже, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд вважає уточнений позов підставним та обґрунтованим, який підлягає до повного задоволення, з огляду на наступне. Так, згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. [PERSON] до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що 07.05.2016р. о 20.30 годині між с.Вільхівка та с.Гребля, Іршавського району, Закарпатської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ», реєстр, н/з А [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який перебував у стані алкогольного сп'яніння, та транспортного засобу «МЕRСЕDES-ВЕNC Е350», реєстр, н/з ОY59ТVК під керуванням позивача, внаслідок якої належний позивачу на праві володіння вказаний транспортний засіб отримав пошкодження. Як вбачається з даних постанов Виноградівського районного суду Закарпатської області від 14.07.2016р. та від 22.07.2016р., які набрали законної сили \\а.с.10-11\\, відповідача [PERSON] визнано винним у настанні згаданої пригоди та керуванні ТЗ у стані алкогольного сп'яніння, у зв'язку з чим його притягнено до адміністративної відповідальності. Між тим, відповідно до ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За приписами п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. З матеріалів справи достовірно встановлено, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON], пов'язана з експлуатацією транспортного засобу «ВАЗ», реєстр, н/з А [NUMBER], була застрахована відповідачем [PERSON] «АСК «ІНГО Україна» за полісом №АЕ/3164634 від 14.10.2015р. обов'язкового страхування такої відповідальності, умовами якого встановлено ліміт відповідальності страховика за заподіяну майну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи позивач подав до страховика заяву від 09.08.2016р. \\а.с.32\\ про виплату страхового відшкодування, додавши до неї всі документи, які передбачені ст.35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і необхідні для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування, проте, листом від 07.09.16 №2830 страховик відмовив позивачеві у виплаті страхового відшкодування, оскільки позивач використовує зазначений як експлуатант пошкодженого ТЗ, а не як власник. Суд вважає, що зазначене рішення страховика протирічить приписам ст.36.4 Закону України «Про обов»язкове страхування цивльіно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно якої виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування, лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Статтею 1.3 цього ж Закону встановлено, що потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо- транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Натомість власниками транспортних засобів у розумінні вказаного Закону є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Отже, системний аналіз наведених положень Закону свідчить про те, що право на виплату страхового відшкодування має особа, яка на законних підставах керувала застрахованим транспортним засобом. Вимоги закону також доповнються і положеннями п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. №04 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», згідно яких зазначено, що відповідно до ст.ст.386,395,396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Окрім того, п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 №06 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що положення щодо захисту права власності поширюється також на особу, яка хоч і не є власником, але володіє майном на праві повного господарського відання, оперативного управління, або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором, така особа також вправі вимагати відшкодування шкоди, заподіяної цьому майну. Отже, на момент настання ДТП (страхового випадку) позивач був законним володільцем (користувачем) пошкодженого ТЗ \\а.с.6-8\\ і правомірно експлуатував цей засіб на законних підставах, а тому має право на виплату відповідного страхового відшкодування. Зокрема, факт правомірності керування позивачем ТЗ підтверджується даними техпаспорту і свідоцтва про реєстрацію з перекладом (відповідно до уточнення вимог позивача від 18.01.2015р.), в якому позивач зазначений зареєстрованим експлуатантом ТЗ, а відтак доводи страховика про те, що вказаний документ не відноситься до вичерпного переліку документів, встановленому п.п «б» п.35.2 ст.35 Закону, не заслуговують на увагу, оскільки за приписами цієї норми Закону до заяви про страхове відшкодування додається документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником. Між тим, матеріалами справи ствердежно, що в даному випадку позивач саме і є потерпілим, тому жодних інших документів на наявність у нього права на отримання страхового відшкодування він не повинен був надавати, а тому страховик безпідставно відмовив у виплаті позивачеві страхового відшкодування. Обгрунтовуючи свої заперечення прроти позовних вимог представник страховика посилався на приписи ст.36 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», проте такі є безпідставними з огляду на наступне. Так, відповідно до п. 22.1. ст.22 вищезазначеного Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно з ст.29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. За приписами ст.ст.525,526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Приписами ст.34 Закону встановлено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Матеріалами справи стверджено, що у зв'язку з бездіяльністю страховика щодо визначення розміру заподіяного позивачеві пошкодженням ТЗ збитку, останій самостійно обрав експерта для визначення розміру такого збитку. Так, згідно з звітом №С-00420 від 06.06.2016р. про оцінку вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу пошкодженого колісного транспортного засобу \\а.с.12-31\\ така становить 239 271,88 грн. з ПДВ. Окрім того, за проведення даного автотоварознавчого дослідження по визначенню матеріального збитку, позивач сплатив [PERSON]Федорченко 870,00 грн., що стверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 15.07.2016р. \\а.с.32\\, а відтак загальний розмір заподіяної позивачеві пошкодженням ТЗ шкоди складає 240 141,88 грн. (239 271,88 + 870,00). Враховуючи ліміт відповідальності страховика, зазначений у полісі №АЕ/3164634 від 14.10.15, слід погодитись з доводами позивача, що страховик повинен відшкодувати Позивачеві матеріальну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., а також 870,00 грн. витрат на проведення експертного дослідження, проте, даної суми не достатньо для відшкодування заподіяного Позивачеві збитку. Між тим, за приписами ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). [PERSON] до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Враховуючи наведене та вказані вище умови страхового полісу, з урахуванням уточнених вимог, заподіяну Позивачеві майнову шкоду відповідачі повинні відшкодувати наступним чином: страховик - 50 350,00 грн., а відповідач [PERSON] відповідно - 189 781,88 грн. [PERSON] до вимог ст.ст.509, 625 ЦКУ кредитор у зобов'язанні вправі вимагати від боржника виконання його обов'язку. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Отже, з огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати від страховика виплати страхового відшкодування за пошкодження належного йому транспортного засобу в розмірі 50 350,00, а від відповідача [PERSON] виплати 189 781,88 грн. у відшкодуванні різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. Посилання відповідача як обґрунтування своїх заперечень на дані листа ТОВ «Фаворит» від 16.09.2016р. №69 про те, що сам позивач не забезпечив огляд пошкодженого його транспортного засобу, суд також не може взяти до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо наявності між сторонами спору і ТОВ «Фаворит» будь-яких правовідносин, а відтак лист директора ТОВ ЕАК «Фаворит» [PERSON] від 16.09.2016р. \\а.с.64\\ суд не може визнати належним доказом у справі, так як він не підтверджує жодних обставин й не свідчить про беззаперечний факт ухилення позивача від надання ТЗ для огляду представникам страховика Решта тверджень Страховика про те, що він не був належним чином повідомленим про факт настання ДТП і не мав можливості визначити розмір страхового відшкодування, що виключає можливість компенсації витрат на оплату послуг спеціаліста-автотоварознавця, а також про те, що у матеріалах справи відсутній розрахунок вартості наданих адвокатом послуг є неправдивими і юридично неспроможними, оскільки страховик, як встановлено у судовому засіданні, після отримання заяви про страхове відшкодування від 09.08.2016р. не вжив жодних дій, передбачених ст.34 Закону щодо направлення свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Суд також вважає, що судові витрати по справі, які поніс позивач, слід стягнути з відповідачів, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку відповідно до платіжних доручень від 11.10.2016р. \\а.с.1\\ позивач сплатив 2.401,42 грн. судового збору. Крім того, за надання правової допомоги адвоката позивач сплатив 5 775,00 грн., що стверджується відповідним договором з адвокатом від 20.07.16 №23/с, розрахунком вартості правової допомоги та квитанцією від 10.10.16 №14 \\а.с.34-37\\. Так, відповідно до вимог ст.79 ЦПК України до судових витрат належать витрати на правову допомогу. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.09 №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» передбачено, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судові витрати, понесені позивачем, відшкодовуються ними пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Окрім того, за здійснення перекладу техпаспорту і свідоцтва про реєстрацію та посвідчення водія позивача, останній 10.01.2016р. відповідною квитанції сплатив за послуги перекладача (Торгово-промислової палати Закарпатської області) 720,00 грн. , які також підлягають стягненню з відповідачів у відповідних частках на користь позивача, оскільки за змістом п.4 ч.3 ст.79 ЦПК України витрати, пов'язані із залученням перекладача, належать до судових витрат, а відтак, вказані кошти у розмірі 720,00 грн. належать до судових витрат [PERSON] до вимог ст.ст.15,16,525,526,625,1187,1191,1194 ЦК України, ст.ст.34,35,36 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та

Outcome: approved