Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: [PERSON] звернулася із позовом до Державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Наілі Галібовни, не погодившись з постановою винесеною відповідачем від 18.10.2017 року, якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з підстав відсутності у позивачки на руках документа про право власності на ім`я спадкодавця. А тому, не погодившись з даною постановою, просила: постанову державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Н.Г. від 18.10.2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 46/100 частко житлового будинку, що розташовані за адресою [ADDRESS] , які залишилися після смерті її матері [PERSON] , скасувати. Стислий виклад позиції позивача відповідача - державний нотаріус Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г., відзив на позов не подала. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії. 28.12.2017 року [PERSON] подано позовна заява. 02.01.2018 року позовна заява [PERSON] залишена без руху. 31.01.2018 року ухвала про залишення без руху позовної заяви [PERSON] отримана її представником - адвокатом Довгаль С.М.. 07.02.2018 року представником позивача - адвокатом Довгаль С.М. подана заява про усунення недоліків позовної заяви, на виконання ухвали від 02.01.2018 року, згідно до якої зазначено, що пред`явлення позову пов`язано з порядком та підставами проведених нотаріальних дій, а тому з підстав ст. 50 Закону України «Про нотаріат» № 3225-ХІІ має право скарження в судовому порядку відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, така дія вчинена у м. Кам`янське у Першій державній кам`янській нотаріальній конторі. 12.02.2018 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до Державного нотаріуса Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Наілі Галібовни «про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії», з підстав оскарження відмови у вчиненні нотаріальних дій, згідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» № 3225-ХІІ, що узгоджується з вимогами ст.ст. 27, 28 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 10.07.2018 року від позивача представника позивача [PERSON] , адвоката Довгаль С.М. уточнено позовні вимоги заяви «про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії». 10.07.2018 року розглянуто клопотання представника позивача - адвоката Довгаль С.М. про витребування доказів, а саме витребування з Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, копії спадкової справи відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . 06.12.2018 року від представника позивача - адвоката Довгаль С.М. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі конференц зв`язку, яке було розглянуто, та задоволено за ухвалою від 10.12.2018 року. 18.12.2018 року на адресу суду з Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області надійшла відповідь на ухвалу суду від10.07.2018 року з якою встановлено, що ухвалу суду перенаправлено до Верхньодніпровської державної нотаріальної контори, тому що з 11.09.2018 року Перша кам`янська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області не виконує обов`язки Верхньодніпровської державної нотаріальної контори. На січень 2019 року отримано фотокопія спадкової справи № 24/2002 померлої [INFO] [PERSON] .. 11.02.2019 року від представника позивача адвоката Довгаль С.М. надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі конференц зв`язку, яке було розглянуто, та задоволено. Обставини встановлені судом, докази та їх оцінка. [INFO] померла [PERSON] /що підтверджується свідоцтвом про смерть № [NUMBER] від 04.07.2001 року (а.с. 11). [INFO] відкрилася спадщина після померлої [PERSON] , у складі: 46/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] . 08.01.2002 року відкрита спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] , за заявою [PERSON] (а.с. 72). 18 жовтня 2017 року Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г. відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії з єдиної підстави - відсутності у неї документа, що підтверджує право власності на спадкове майно, яким є 46/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] . 28.12.2017 року [PERSON] звернулася із позовом в Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, за місце знаходженням відповідача, та місцем вчинення відмови у здійсненні нотаріальної дії. Як вбачається зі змісту постанови від 18.10.2017 року (а.с. 6), державний нотаріус першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Трощій Н.Г. сама звернулася з відповідним запитом до КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради, звідки отримала відповідь державного реєстратора С. В. Усманова № 7802 від 16 червня 2017 року про те, що моя покійна мати є власником 46/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 12.09.1984 року, виданого АНД - районним відділом комунального господарства виконавчого комітету АНД - районної Ради народних депутатів № 337/1 від 27.07.1984 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР 12.09.1984 року та записаного в реєстрову книгу № 430 за реєстровим № 25. Таким чином, нотаріусу на час вчинення дії - відмови у вчиненні нотаріальних дій, було достовірно відомо що померла на час смерті мала у власності 46/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ч. З статті 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звертається увага на те, що відповідно до норм ч.5 ст.1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 1 ст.1296 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, має право отримати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 20 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/50 від 03.03.2004 р., видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям ніяким строком не обмежена. Згідно з п.216 зазначеної Інструкції видача свідоцтва про право на спадщину на майно, що підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та після перевірки відсутності заборони або арешту цього майна або інших застав за даними відповідного реєстру. Як вбачається із матеріалів спадкової справи (а.с. 72-81), з боку позивачки надані всі необхідні документи для здійснення нотаріусом нотаріальної дії. Крім того, відповідач мав відповідь на власний запит до КП «ДМБТІ» ДОР, звідки отримано відповідь державного реєстратора С. В. Усманова про те, що померлій [PERSON] на праві приватної власності 46/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] саме на підставі свідоцтва про право власності. Будь-яких доказів того, що на час винесення постанови, нотаріусом встановлено наявність будь-яких обмежень для вчинення нотаріальної дії, - відсутні. Такі дії відповідача є неправомірними з огляду на те, що питання набуття права власності на нерухоме майно, яке не є самочинним будівництвом, регулюються законодавством і нормативними актами, чинними на момент здачі цього майна в експлуатацію і відкриття спадщини. п. 1. ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, "Дією, що свідчить про прийняття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1950 році питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) (визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ), і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 23 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будівництва ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. З ст. З Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. З зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство', що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція Держплану УРСР і Міністерства юстиції УРСР від 29 липня 1959 року "Про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР" (втратила чинність на підставі наступної Інструкції), Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгаслу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за N2 157/6445 (з подальшими змінами).За Інструкцією 1966 року реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння виключно в межах міст і селищ міського типу УРСР. Інструкція 1966 року передбачала перелік правовстановлюючих документів для реєстрації права власності та порядок реєстрації права власності за їх відсутності. Враховуючи, що вимогами законодавства, чинного на момент виникнення права власності (початок 60-х років), державна реєстрація не передбачалася ні як підстава переходу права власності, ні як формальна констатація перед третіми особами факту переходу права власності, до реєстрації права власності, ще виникло на початку 60-х років, має застосовуватися законодавство про реєстрацію права власності, чинне на момент такої реєстрації. Наразі питання реєстрації права власності на нерухоме майно врегульоване приписами Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року. Згідно до п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно спадкодавця, спадкоємець має право, звернутись до суб`єкта державної реєстрації прав або державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію права власності спадкодавця, що було набуто останнім за життя. У пункті 66 Порядку № 1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються: документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком № 1127, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи, документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). На підставі вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, а порушене право позивача - таким, що підлягає захисту, шляхом скасування постанови. На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог, судові витрати понесені позивачем, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved