Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивачка звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з вказаним позовом до відповідачів, про визнання договору іпотеки недійсним, в позові зазначала, що 11 травня 2007 року між її чоловіком - [PERSON] та ВАТ «Ві Ей Бі Банк» було укладено кредитний договір № 179., відповідно до якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 44 000 дол. США . Також зазначала, що 11 травня 2007 р., для забезпечення виконання зобов'язаннь за кредитним договором, між позивачкою та ВАТ «Ві Ей Бі Банк» було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 1137, згідно якого в іпотеку було передано однокімнатну квартиру [ADDRESS], та належить позивачці на праві приватної власності. Позивачка зазначала, що Договір іпотеки було укладено з порушенням вимог законодавства України, так як при його укладенні необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування, тому він має бути визнаний недійсним. Позивачка вказувала, що [INFO] у неї народилась донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07 вересня 1999 р. Позивачка, її чоловік та донька зареєстровані та постійно проживають за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідним Актом за підписом голови правління ОСББ «Білогорська» Солонецькою О.М. Також Позивчака вказувала, що її донька з моменту народження постійно проживає з нею та її чоловіком. Поряд з зазначеною адресою мешкання, її донька ходить до школи та обслуговується в дитячій поліклініці. Згідно довідки з Харківської міської дитячої поліклініки № 14, донька позивачки з народження знаходиться на обліку у поліклініці. Позивачка зазначала , що раніше вона з сім`єю проживали у квартирі [ADDRESS], яку було продано для того, щоб здійснити перший внесок за теперішню квартиру. Пізніше, після купівлі квартири за адресою: [ADDRESS], позивачка , її чоловік та донька зареєструвалась в ній, та постійно проживають. Також позивачка вказувала, що договір купівлі-продажу квартири, кредитний договір та договір іпотеки укладалися одночасно в один день, тому вона, її чоловік та донька , не могли бути зареєстровані в ньому в той же день з об'єктивних причин, також бакнку було відомо, що кредит оформлюється саме з метою купівлі квартири для поліпшення житлових умов сім'ї позивачки і що квартира, у якій проживала її сім'я до цього, вже була продана, іншого житла позивачка та її сім'я не мали. Вказувала, що донька позивачки мала право на користування квартирою, що передавалося в іпотеку, у зв'язку із чим при укладенні спірного договору іпотеки необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач в особі виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в судове засідання не з`явився надіславши на адресу суду клопотання про розгляд справи без його участі, та письмові заперечення, в яких проти позову заперечував, пославшись на те, що при укладенні оспорюваного договору, було дотримано всіх вимог чинного Законодавства України. Відповідач приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. в судове засідання не з`явилась надіславши на адресу суду клопотання про розгляд справи без її участі на підставі навних у справі документів. Представник третьої особи, служби у справах дітей Шевченківського району Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради , в судове засідання не з`явився, раніше надавав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, при вирішенні даної справи просив захистити права неповнолітньої дитини. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази на підставі свого внутрішнього переконання та за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, давши належну оцінку поясненням сторін, приходить до висновку, що заявлений позивачкою позов підлягає до задоволення виходячи з наступного: 11 травня 2007 року між [PERSON] - чоловіком позивачки, та ВАТ «Ві Ей Бі Банк» було укладено кредитний договір № 179., відповідповідно до якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 44 000 дол. США . Також, 11 трапвня 2007 р., для забезпечення виконання зобов'язаннь за кредитним договором, між позивачкою та ВАТ «Ві Ей Бі Банк» було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 1137, згідно якого в іпотеку було передано однокімнатну квартиру [ADDRESS], та належить позивачці на праві приватної власності. У зв`язку із внесенням змін в установчі документи ВАТ «Ві Ей Бі Банк», його правонаступником стало Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк». На час подання позову відповідач ПАТ «Ві Ей Бі Банк» знаходився в процесі ліквідації, та згідно наданих до суду документів, ліквідатором ПАТ «Ві Ей Бі Банк» призначено Виконавчу дирекцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на строк до 19.03.2018 р. [INFO] у позивачки народилась донька - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07 вересня 1999 р. Позивачка, її чоловік та донька зареєстровані та постійно проживають за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідним Актом за підписом голови правління ОСББ «Білогорська» Солонецькою О.М. Згідно з п.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Донька позивачки з моменту народження постійно проживає з нею та її чоловіком. Поряд з адресою мешкання, її донька ходить до школи та обслуговується в дитячій поліклініці, що підтверджено належними доказами. Згідно довідки з Харківської міської дитячої поліклініки № 14, донька Позивачки з народження знаходиться на обліку у даній поліклініці. До укладення оспорюваного договору іпотеки, позивачка зі своїм чоловіком та донькою проживали у квартирі [ADDRESS], яка була єдиним житлом позивачки та всіх членів її сім`ї. Вказану квартиру було продано для того, щоб здійснити перший внесок при оформленні кредиту на квартиру, яку було передано в іпотеку за оспорюваним договором іпотеки. Пізніше, після придбання квартири за адресою: [ADDRESS], позивачка із своїм чоловіком та донькою зареєструвалась в ній, та постійно проживають. Судом встановлено, що кредитний договір та договір іпотеки укладалися одночасно в один день 11 травня 2007 р., тому позивачка її чоловік та донька , не могли бути зареєстровані в ньому в той же день з об'єктивних причин. В судовому засіданні було встановлено, що позивачка повідомила банк, що кредит оформлюється саме з метою купівлі квартири для поліпшення житлових умов сім'ї позивачки, і що квартира, у якій проживала її сім'я до цього, раніше вже була продана, іншого житла Позивачка та її сім'я не мали, тому відбулась єдина операція, спрямована на зміну житлових умов сім'ї, в тому числі і її неповнолітньої доньки. Таким чином, донька позивачки мала право на користування квартирою, що передавалося в іпотеку, у зв'язку із чим при укладенні спірного договору іпотеки необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини 2 статті 177 СК України). За змістом ч. 2. Ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 405 ЦК України , діти членів сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Виходячи з положень частини 1 статті 383, статті 391 ЦК України , власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Вищевказану правову позицію викладено в постановах Верховного суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-396ц15 та від 16 березня 2016 р. у справі № 6-2918цс15. Крім цього, у відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року і ратифікованою 27.02.1991р., держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім "і. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, що встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та не можуть тлумачитися звужено. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст. 8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, власники нерухомого майна, в якому майнові права належать дитині, мають право розпоряджатися таким майном з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органу опіки та піклування), а тому отримання власником майна дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідного правочину. Наведене тлумачення цілком узгоджується з правовими позиціями, викладеними Міністерством праці та соціальної політики України в листі від 22.05.2006 року за №3411/0/14-06/042 та Міністерством юстиції України від 25.07.2006 року за №19-50-556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування». Пункт 4 ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про іпотеку» передбачає, що підстави припинення іпотеки є визнання іпотечного договору недійсним. На підставі ст. 216 ч. 1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Надання квартири в іпотеку порушило права дочки Позивачки - [PERSON], [INFO]., так як при укладанні іпотечного договору від 11.05.2007 р., попередня згода органів опіки та піклування на його підписання була відсутня, а на час укладання іпотечного договору та на час розгляду справи, донька позивачки є неповнолітною особою. Також. судом встановлено, що на час розгляду справи у Дзержинському районному суді м.Харкова слухається інша справа за позовом відповідача ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», в особі виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до позивачки про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому відповідач просить суд звернути стягнення на квартиру, що є предметом іпотеки за спірним договром іпотеки, право користування яким має неповнолітня донька позивачки. Також у поданій до суду для прикладу постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 р. по справі № 6-2918цс15, міститься посилання на ухвалу Верховного Суду України від 23 грудня 2009 року, постановлену ним як судом касаційної інстанції. В цій ухвалі Верховний Суд України, діючи як суд касаційної інстанції, зазначив, що оскаржувані судові рішення, на підставі яких визнано недійсним договір іпотеки з підстав неотримання згоди органу опіки та піклування на його укладення з огляду на те, що іпотечним майном мала право користування неповнолітня дитина, ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. При цьому суди встановили, що договір купівлі-продажу будинку, кредитний договір та договір іпотеки укладалися одночасно в один день, тому покупець будинку та його сім'я не були й не могли бути зареєстровані в ньому в той же день з об'єктивних причин; сторонам було відомо, що позивач брав кредит саме з метою купівлі житлового будинку для поліпшення житлових умов своєї сім'ї і що квартира, у якій проживала сім'я до цього, має бути продана, іншого житла його сім'я не мала, тому відбулась єдина операція, спрямована на зміну житлових умов сім'ї позивача, в тому числі і його неповнолітнього сина. Встановивши зазначені обставини, суди дійшли висновку, що неповнолітня дитина іпотекодавця мала право на користування жилим приміщенням, що передавалося в іпотеку, у зв'язку із чим при укладенні спірного договору іпотеки необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. При розгляді справи судом встановлено, що кредитний договір та договір іпотеки укладені в один день, під час їх укладення позивачка не приховувала, що має малолітню дитину. Отже ні позивачка, ні її сім'я, в тому числі неповнолітня донька позивачки, не були і не могли бути зареєстровані та проживати в квартирі, що є предметом договору іпотеки, з об'єктивних причин. Вирішуючи питання про визнання недійсним договору іпотеки та правильне застосування до спірних правовідносин статті 405 ЦК України, частини другої статті 177 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» і статей 203, 215 ЦК України, судом встановлено, що квартира придбавалась з метою поліпшення житлових умов сім'ї позивачки, квартира була і є на даний час єдиним житлом позивачки ї її сім'ї, також квартира в якій сім'я проживала до цього була відчужена, окрім того на даний час існує ризик звернення стягнення на квартиру, що є предметом іпотеки за оспорюваним договром іпотеки, право користування яким має неповнолітня донька позивачки. З наведених підстав позовні вимоги визнаються судом законними й обґрунтованими.

Outcome: approved