Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

у листопаді 2010 року приватне підприємство «ДЕОС ОХОРОНА» звернулось в суд з позовом до [PERSON], який в подальшому неодноразово уточнювали шляхом збільшення розміру позовних вимог, в якому просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача коштів на відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в сумі 19768,46 грн., а також витрат по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 01.09.2011 р. до участі в даній справі в якості третіх осіб було залучено [PERSON], ТзОВ «Каскад-транспорт» та ПАТ «УСК» «Гарант-АВТО». В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 19 грудня 2008 року на 141 км автодороги Київ-Чоп сталася дорожньо-транспортна пригода з вини відповідача, яка в порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху не врахувала дорожню обстановку, не вибрала безпечну швидкість руху, внаслідок чого керований нею автомобіль марки ВАЗ 21099 д.н.з. [NUMBER], що належить позивачеві, зіткнувся з автомобілем марки Рено Преміум д.н.з. [NUMBER], який належить ТзОВ «Каскад-Транспорт». Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 11.03.2009 р. відповідача визнано винуватою в настанні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. На момент ДТП відповідач працювала начальником відділу кадрів ПП «ДЕОС ОХОРОНА», звільнена з роботи 03.06.2010 р. за власним бажанням. Автомобіль марки Рено Преміум, пошкоджений внаслідок ДТП, був застрахований у ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант» за Правилами добровільного страхування наземного транспорту у відповідності до договору страхування від 09.09.2008 р. Вигодонабувачем за даним договором виступав ВАТ «Кредитпромбанк». На підставі договору страхування страхова компанія виплатила вигодонабувачу страхове відшкодування у розмірі 17367,09 грн. Після чого ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант» пред»явила позов до нього, позивача, про регресне стягнення страхового відшкодування у зазначеній сумі, який розглядався господарським судом Львівської області. Ухвалою господарського суду Львівської області від 13.09.2010 р. було затверджено укладену між сторонами спору мирову угоду. За умовами мирової угоди він, позивач, зобов»язався виплатити страховій компанії у декілька платежів кошти в сумі 17367,09 грн., відшкодувати витрати на сплату держмита в сумі 173,67 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення процесу в сумі 236 грн. З огляду на наведене, враховуючи факт відшкодування шкоди, завданої відповідачем, позивач вважає, що на підставі положень ст. 1191 ЦК України, має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача в розмірі виплаченого відшкодування. Зокрема, позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 17776,76 грн., що були виплачені згідно умов мирової угоди, та кошти, затрачені в ході судового розгляду справи, а саме: 1465 грн. за проведення судової автотехнічної експертизи, 527 грн. за подання оголошення в газеті про виклик відповідача та третіх осіб, всього просить стягнути 19768,46 грн. та витрати, пов»язані із сплатою судового збору. Представник позивача Степанков М.Д. в судовому засіданні позов підтримав, зіславшись на обставини, викладені в позовній заяві, заявах про уточнення позовних вимог від 31.05.2012 р. (а.с. 144), 05.11.2012 р. (а.с. 156) та 11.12.2012 р. (а.с. 202) та поясненнях від 10.12.2012 р. (а.с. 195-198). Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили, надавши пояснення, аналогічні викладеному в запереченні на позовну заяву та запереченні щодо висновку судової автотехнічної експертизи (а.с. 177-181). Просять відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. Представник третьої особи - ПАТ «УСК» «Гарант-АВТО» Мінчев А.С. в судовому засіданні позов підтримав . Просив позов задовольнити. Третя особа [PERSON] та представник третьої особи - ТзОВ «Каскад-транспорт» в судове засідання не з»явились, хоча про час та місце судового розгляду третіх осіб було належним чином повідомлено, про причини неявки суд не повідомили. Суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення у відсутності третьої особи [PERSON] та представника третьої особи - ТзОВ «Каскад-транспорт». Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представників, представника третьої особи - ПАТ «УСК «Гарант-АВТО», свідків, дослідивши зібрані по справі докази, з"ясувавши дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що 19 грудня 2008 року близько 14.00 год. на 141 км+950 м автодороги Київ-Чоп відбулась дорожньо-транспортна пригода, під час якої зіткнулись три транспортні засоби, а саме: автомобіль марки «ВАЗ-21099», реєстраційний номер [NUMBER], яким керувала відповідач [PERSON], та який належав позивачеві, автомобіль марки «КІА», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], та автомобіль марки «Рено Преміум», реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було завдано пошкодження транспортному засобу марки «Рено Преміум», реєстраційний номер [NUMBER], що належить ТзОВ «Каскад-Транспорт». На момент дорожньо-транспортної пригоди даний транспортний засіб був застрахований у ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі гарант», яке перейменоване рішенням Загальних Зборів Акціонерів від 20.04.2011 р. в ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-АВТО», згідно полісу № 19G-0169211 від 08.09.2008 р. з терміном дії з 09.09.2008 р. до 08.09.2009 р., вигодонабувачем за договором страхування виступав ВАТ «Кредитпромбанк». У зв»язку з пошкодженням застрахованого транспортного засобу ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі гарант» в особі Волинської філії виплатила вигодонабувачу за договором страхування - ВАТ «Кредитпромбанк» страхове відшкодування в сумі 17367,09 грн. З огляду на те, що станом на час виплати страхового відшкодування судовим рішенням була встановлена вина відповідача у настанні дорожньо-транспортної пригоди страховик ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі гарант» в особі Волинської філії звернувся до господарського суду Львівської області із позовом до ПП «ДЕОС ОХОРОНА» про стягнення в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування. Ухвалою господарського суду Львівської області від 13.09.2010 р. затверджено мирову угоду від 13.09.2010 р., укладену між ЛФ ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі гарант» та ПП «ДЕОС ОХОРОНА». На виконання умов мирової угоди позивач виплатив ЛФ ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі гарант» 17367,09 грн. на відшкодування матеріальної шкоди завданої відповідачем [PERSON], а також 173,67 грн. на відшкодування витрат по оплаті державного мита та 236 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Дані обставини стверджуються поясненнями представника позивача та представника третьої особи - ПАТ «УСК «Гарант-АВТО» в судовому засіданні, матеріалами оглянутих судом справи № 3/122 господарського суду Львівської області за позовом ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі гарант» в особі Волинської філії до ПП «ДЕОС ОХОРОНА» про стягнення регресного відшкодування та справи № 3-654/09 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно [PERSON], іншими письмовими доказами. Обгрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача коштів на відшкодування шкоди в порядку регресу, позивач покликається на положення ст. 1191 Цивільного кодексу України, проте дана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з наступних підстав. Судом встановлено, що транспортний засіб марки «ВАЗ-21099», реєстраційний номер [NUMBER], який був учасником дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 19.12.2008 р., належав позивачеві. Відповідач [PERSON] працювала на посаді начальника відділу кадрів ПП «ДЕОС ОХОРОНА», директором якого був її чоловік [PERSON], звільнена з роботи 03.06.2010 р. за власним бажанням. Наведені обставини сторонами не оспорюються. На момент дорожньо-транспортної пригоди відповідач [PERSON] перебувала у відрядженні, пов»язаному з виконанням нею трудових обов»язків. Даний факт заперечив в судовому засіданні представник позивача, проте такий встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили, а саме: рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.11.2013 р., ухваленим у справі за позовом ПрАТ «ПРОСТО-страхування» до [PERSON], третьої особи без самостійних вимог - ПП «ДЕОС ОХОРОНА» про відшкодування шкоди в порядку регресу. Зокрема, при розгляді вказаної вище справи суд встановив, що на підставі наказу директора ПП «ДЕОС ОХОРОНА» № 189/2 від 18.12.2008 р. відповідач [PERSON] була направлена у відрядження в м. Київ терміном на два дні. Для вирішення деяких питань підготовки V з»їзду Української федерації професіоналів безпеки на 19.12.2008 р. був також запрошений в м. Київ її чоловік [PERSON], який керував належним ПП «ДЕОС ОХОРОНА» автомобілем марки «ВАЗ-21099», реєстраційний номер [NUMBER]. При поверненні в м. Львів з його дозволу за кермом автомобіля перебувала відповідач [PERSON], за участю якої сталася дорожньо-транспортна пригода. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно роз»яснень в абз. 3 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» за шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що грунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов'язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров'ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст.441 ЦК України, відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства. Відповідно до п. 18 згаданої постанови при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної працівниками самовільним використанням в особистих цілях технічних засобів (автомобілів, тракторів, автокранів і т.п.), що належать підприємствам, установам, організаціям, з якими вони перебувають у трудових відносинах, слід виходити з того, що така шкода, як заподіяна не при виконанні трудових (службових) обов'язків, підлягає відшкодуванню із застосуванням норм цивільного законодавства. З огляду на викладене, враховуючи те, що судом встановлено факт перебування відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди у відрядженні, тобто, виконання нею в цей час трудових обов»язків, суд прийшов до висновку, що питання відшкодування відповідачем шкоди, заподіяної під час керування належним позивачеві транспортним засобом, повинно вирішуватись із застосуванням норм трудового законодавства. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 130 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Таким чином, умовами матеріальної відповідальності працівника за шкоду заподіяну підприємству, установі, організації є заподіяння шкоди внаслідок порушення працівником покладених на нього трудових обов»язків, його винуватими (протиправними) діями (бездіяльністю). Представник позивача в судовому засіданні ствердив, що дорожньо-транспортна пригода 19.12.2008 р. за участю належного позивачеві транспортного засобу, сталася з вини відповідача. Проте, пояснення представника позивача в цій частині не підтверджені доказами та повністю спростовуються поясненнями відповідача і її представників в судовому засіданні та дослідженими судом письмовими доказами. Так з матеріалів справи № 3-654/09 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно [PERSON] вбачається, що постановою судді апеляційного суду Львівської області від 04.05.2011 р. постанову судді Шевченківського районного суду м. Львова від 11.03.2009 р. про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП скасовано та закрито провадження у справі з підстав відсутності допустимих доказів, які б підтверджували її винуватість у вчиненні даного правопорушення. У висновку № 4972 від 21.03.2012 р. судової автотехнічної експертизи на питання про те, що з технічної точки зору стало причиною дорожньо-транспортної пригоди, експерт зробив припущення, що при відсутності причин технічного характеру, які б обумовили виїзд автомобіля ВАЗ-21099 на смугу зустрічного руху, його занос з подальшою втратою контролю над керуванням та виїздом на смугу зустрічного руху міг бути обумовлений діями водія [PERSON] по керуванню транспортним засобом. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому зазначений висновок експерта суд не приймає до уваги в якості доказу винуватості відповідача в настанні дорожньо-транспортної пригоди. Виходячи із встановлених судом обставини, враховуючи відсутність доказів, які б підтверджували заподіяння шкоди позивачеві винними, протиправними діями відповідача, суд вважає, що немає підстав для покладення на відповідача обов»язку по її відшкодуванню. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог та вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed