Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Україна", у якій, з урахуванням уточнень, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування в розмірі 28771, 20 грн. та моральну шкоду у сумі 50000,00 грн. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що 09.07.2013 року з вини [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода. В результаті вище зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль позивача. Вина [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.08.2013 року та постановою апеляційного суду Харківської області від 03.09.2013 року. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована, що підтверджується полісом обов'язкового страхування, виданого ПАТ «Страхова компанія «Україна». Страхове відшкодування відповідачем не сплачено, неодноразові звернення позивача щодо виплати страхового відшкодування відповідачем проігноровано, а тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, що міститься в матеріалах справи. Зі згоди позивача, що міститься у письмовій заяві, суд розглядає справу у заочному порядку, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши докази по справі, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 09.07.2013 року з вини [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода. В результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль Skoda, д.н. [NUMBER], що належить позивачу. Вина [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12.08.2013 року та постановою апеляційного суду Харківської області від 03.09.2013 року. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/0623820 від 04.04.2013 року, цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована ПАТ «Страхова компанія «Україна» строком з 05.04.2013 року по 04.04.2014 року зі страховою сумою за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю - 100000,00 грн., майну - 50000,00 грн., розмір франшизи - 500,00 грн. Судом встановлено, що позивач неодноразово, а саме 31.12.2013 року та 18.04.2014 року, звертався до відповідача ПАТ «Страхова компанія «Україна» з письмовими заявами щодо відшкодування шкоди, завданої майну шляхом стягнення суми страхового відшкодування, що підтверджується заявами, описом вкладення та поштовими повідомленнями про вручення. (а.с.10-15). На час розгляду справи страхове відшкодування відповідачем не сплачено, неодноразові звернення позивача щодо виплати страхового відшкодування проігноровано. Як вбачається з наданого позивачем рахунку-фактури від 08.04.2014 року та 29.08.2014 року загальна сума коштів, необхідна для відновлювального ремонту автомобіля, становить 28771,20 грн. Однак, як слідує з висновку судової автотоварознавчої експертизи №797 від 16.02.2015 року, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім.. засл. Проф.. М.С. Бокаріуса, вартість відновлювального ремонту автомобіля Skoda, д.н. [NUMBER], пошкодженого в результаті ДТП 09.07.2013 року, на момент проведення експертизи складає 17722,38 грн. Таким чином, суд вважає, що розмір завданих збитків [PERSON] за пошкоджений транспортний засіб складає 17722,38 грн. Відповідно з положеннями ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами норми ст.1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо ). Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) врегульовано відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, закон спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до пунктів 1.4., 1.6, 1.7 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правої відповідальності наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-ІУ (далі - Закон) особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду; власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах; забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована; Статтею 3 Закону передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ст.6 цього ж Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правої відповідальності наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна, у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Згідно до п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України "Про страхування" у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Згідно з нормами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Таким чином, оскільки позивачем підтверджено факт настання дорожньо-транспортної пригоди, та що остання сталася з вини [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Україна», а також, що на час розгляду справи страхове відшкодування відповідачем не сплачено, неодноразові звернення позивача щодо виплати страхового відшкодування проігноровано, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з відповідача страхового відшкодування у сумі 17722,38 грн. Стосовно вимог про стягнення з відповідача маральної шкоди в сумі 50000,00 грн., суд зазначає наступне. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи у Постанові №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (п.21) при вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням страховиком зобов'язань за договором страхування, суди повинні виходити з того, що правовідносини сторін за договором страхування є зобов'язальними. У випадку порушення зобов'язання моральна шкода може бути відшкодована лише тоді, коли це встановлено договором або законом (стаття 611 ЦК). Зокрема, можливість відшкодування моральної шкоди передбачена у відносинах у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (статті 9, 22 Закону № 1961-IV). Статтею 611 ЦК України визначено, що уразі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 9 Закону № 1961-IV визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. У разі якщо загальний розмір шкоди за одним страховим випадком перевищує п'ятикратну страхову суму, відшкодування кожному потерпілому пропорційно зменшується. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. Розміри страхових сум переглядаються Уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цін. Статтею 22 цього Закону передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну. Відповідальність страховика передбачена і ст. 992 ЦПК України, де зазначено, що у разі несплати страховиком страхувальникові або іншої особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку , встановленому договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Однак, судовим розглядом встановлено, що позивач обґрунтовував заподіяння йому моральної шкоди саме бездіяльністю відповідача щодо виплати страхового відшкодування. Правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК). У цьому випадку суд виходить з того, що між сторонами існують договірні відносини, які врегульовані спеціальним Законом № 85/96-ВР та ЦК, норми статей 625, 992 якого не передбачають такого виду відповідальності страховика, як відшкодування моральної шкоди. Можливість відшкодування моральної шкоди у таких правовідносинах не виключається у випадку, якщо сторони передбачили таку відповідальність в укладеному договорі. Відшкодування потерпілому моральної шкоди з підстав, передбачених пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК, проводиться в розмірі, визначеному судом, особою, яку визнано винною у вчиненні ДТП. Однак, такі позовні вимоги позивачем до винної особи не заявлялися та вказана особа до участі у справі не залучалася. Ухваливши рішення з урахуванням змісту договору та вимог закону, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди. Зазначений висновок ґрунтується на ст. 611 ЦК України, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди в разі невиконання зобов'язання допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Стосовно вимог щодо стягнення з відповідача судових витрат, які складаються з судового збору в сумі 287,75 грн. та 500 грн., витрат на проведення експертизи у сумі 2460,00 грн., суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз ст. 79 ЦПК України. Згідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 177,22 грн. та за проведення судової автотоварознавчої експертизи №797 від 16.02.2015 року у сумі 1230.00 грн. Фіксування судового засідання, у відповідності до ст. 197 ЦПК України, не здійснювалося. На підставі викладеного,

Outcome: partial