Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просив визнати недійсним та скасувати державний акт серії ЯЛ № 720067, виданий 13.08.2010 року, на право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер 1820955100:01:003:1471; державний акт серії ЯЛ № 720067, виданий 13.08.2010 року, на право власності на земельну ділянку площею0,2911га, кадастровий номер 1820955100:01:003:1472: визнати недійсним та скасувати договір дарування житлового будинку та земельної ділянки від 04.01.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], в частині дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,15 га; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,2911 га, видане приватним нотаріусом Брусилівського нотаріального округу 25.07.2013 року [PERSON]; визнати недійсним та скасувати договір дарування земельної ділянки від 03.04.2014 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням 32 сесії 5 скликання Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року про передачу у приватну власність земельних ділянок його батьку [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,4411, з них 0,15 га для обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд та 0,29 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі даного рішення 13.08.2010 року [PERSON] видані державні акти на право власності на земельні ділянки, що розташовані в смт. Брусилів по вул. Революції,68, а саме : - державний акт серії ЯЛ № 720068, згідно з яким він набув право власності на земельну ділянку площею 0,2911 га, призначену для ведення особистого селянського господарства,кадастровий номер 1820955100:01:003:1472; - державний акт серії ЯЛ № 72067, згідно з яким він набув право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1820955100:01:003:1471. Вважаючи вищевказане рішення 32 сесії 5 скликання Брусилівської селищної оради Житомирськорї області від 21.05.2009 року незаконним, позивач подав 11.01.2014 року адміністративний позов про його скасування. Постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.05.2015 року вищевказане рішення скасовано. \~ \~ \~ Батько позивача [PERSON] 04.01.2012 року подарував своєму сину [PERSON] житловий будинок № 68 по вул. Революції в смт. Брусилів Житомирської області та земельну ділянку \~для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га, кадастровий номер 1820955100:01:003:1471. \~ \~ \~ \~24 листопада 2012 року [PERSON] помер. Після його смерті [PERSON] успадкував земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею\~0,2911га, кадастровий номер 1820955100:01:003:1472. 03 квітня 2014 р. [PERSON] подарував земельну ділянку площею 0,2911га [PERSON] Позивач вважає, що протиправність та скасування рішення органу місцевого самоврядування тягне за собою визнання недійсними та скасування всіх правочинів та документів, виготовлених на їх підставі, оскільки ці правочини та документи унеможливлюють виготовлення ним технічної документації на земельні ділянки, якими він користується. В суді позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник позивача в суді позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.Додатково пояснила , що у користуванні позивача, на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради від 20.12.1993 р. №180 є земельна ділянка загальною площею\~0,25 га\~за адресою: смт. Брусилів, вулиця Макаренка, 21, з якої\~0,15 га використовується ним для обслуговування житлового будинку, а 0,10 га для ведення особистого селянського господарства. Межі цієї земельної ділянки не виносились в натуру, а утворились відповідно до його фактичного користування. Позивач вирішив оформити технічну документацію на цю ділянку, але виявилось, що вона частково перебуває в межах земельних ділянок, на які було оформлене право власності покійного батька, а згодом переоформлено за договорами дарування та у спадщину. Це накладення унеможливило виготовлення технічної документації з землеустрою для оформлення позивачем у власність земельної ділянки у тій конфігурації, яка ним фактично використовується. Вважає, що спір можливо вирішити лише шляхом скасування всіх правовстановлюючих документів теперішніх власників, повернення земельних ділянок відповідачів у комунальну власність, виготовлення нової технічної документації та повторного оформлення ділянок у власність місцевою радою. Відповідач [PERSON] до суду не з"явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, заяв та клопотань від нього не надходило. Представник відповідачки [PERSON] в суді позов не визнав та пояснив, що площа земельної ділянки, яка була виділена [PERSON] у власність не перетиналась з ділянкою позивача і позивач погодив межі цієї земельної ділянки батька. Позивач безпідставно почав використовувати частину земельної ділянки свого батька і користувався нею. Хоча в його розпорядженні є достатньо площі, щоб забезпечити 0,25 га, на які він має право. Тому фактичне користування позивачем частиною земельних ділянок відповідачів не свідчить про те, що вона йому виділялась. Крім того, відсутні встановлені законом підстави визнання правочинів недійсними, про які вказано у позові. Відповідачі є добросовісними набувачами майна земельних ділянок, на підставі правочинів, що були укладені у встановленій законом формі з дотриманням на момент їх укладення всіх вимог законодавства. Тому обраний спосіб правового захисту не відповідає закону. Земельний кодекс не містить відповідної підстави позбавлення добросовісного набувача права власності на земельну ділянку через скасування первинного рішення органу місцевого самоврядування. Крім того, позивач оспорює право власності на землю відповідачів повністю, тоді як спірні відносини виникли лише в частині земельної ділянки, де вони перетинаються з фактично зайнятою позивачем землею. В інших частинах спір відсутній, зокрема, в частині, що зайнята житловим будинком відповідача. Тому немає підстав вимагати визнання правочинів недійсними в повному обсязі. Крім того, підставою отримання права власності батьком позивача на земельну ділянку площею 0,25 га було ще одне рішення - виконкому Брусилівської селищної ради № 180 від 20.12.1993 р., яке не скасовано. Треті особи, будучи належним чином повідомленими до суду не з"явилися, від представника Брусилівської селищної ради поступила заява про розгляд справи за їх відсутності. Суд, вислухавши сторони, дослідивши та оцінивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомироської області № 180 від 20.12.1993 року [PERSON] надано у користування земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по вул. Макаренка,21 в смт. Брусилів Житомирської області. Цим же рішенням у користування батьку позивача [PERSON] надано земельну ділянку, площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельну ділянку площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства. [PERSON] є власником житлового будинку № 21 по вул. Макаренка в смт. Брусилів, що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 21.03.2000року. Сторінка плану земельної ділянки у технічному паспорті вказаного будинку від 14 листопада 1996 року не заповнена. Згідно довідки виконавчого комітету Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області від 18.09.2013 року [PERSON] користується земельною ділянкою площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та земельною ділянкою площею 0,10 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по вул. Макаренка, 21 в смт. Брусилів. Державні акти на земельні ділянки позивачу не видавалися. [PERSON] рішенням Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21травня 2009 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельну ділянку площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарстваа, які розташовані по вул. Революції,68 в смт. Брусилів Житомирської області. На підставі даного рішення 13.08.2010 року [PERSON] видані державні акти на право власності на земельні ділянки: державний акт серії ЯЛ № 720068, згідно з яким він набув право власності на земельну ділянку площею 0,2911 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1820955100:01:003:1472 та державний акт серії ЯЛ № 72067, згідно з яким він набув право власності на земельну ділянку серії площею 0,15 га , призначену для будівництва та обслуговування житловогго будинку, кадастровий номер 1820955100:01:003:1471. 4 січня 2012 року [PERSON] подарував свому сину [PERSON] житловий будинок № 68 по вул. Революції в смт. Брусилів Житомирської області та земельну ділянку \~для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд площею 0,15 га, кадастровий номер 1820955100:01:003:1471. \~ \~ \~24 листопада 2012 року [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] його син [PERSON] успадкував земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею\~0,2911га, кадастровий номер 1820955100:01:003:1472. 03 квітня 2014 р. [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,2911га . Постановою Брусилівського районного суду Житомирської області від 07 травня 2015 р. в адміністративній справі №275/10/14-а визнано протиправним та скасовано рішення 32 сесії 5 скликання Брусилівської селищної ради Житомирської області від 21 травня 2009 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2911 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по вул. Революції, 68 в смт. Брусилів Житомирської області. Підставою прийняття такого судового рішення вбачається визначення судовою експертизою факти перетину земельних ділянок, виділених у власність [PERSON] з земельною ділянкою, що використовується позивачем [PERSON] Постанова суду першої інстанції не оскаржувалась і набула чинності. Судом встановлено, що садиби позивача та відповідача [PERSON] знаходяться поруч та межують. З копії акту відводу земельної ділянки на забудову [PERSON] від 25 травня 1985 року вбачається, що графи щодо параметрів земельної ділянки: «ширина», «довжина», «площа», тощо - не заповнені. Згідно висновків судової земельно-технічної експертизи №4-Е/15 від 06 квітня 2015 р., проведеної по адміністративній справі №275/10/14-а, встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо земельних ділянок, які були виділені [PERSON], не відповідає вимогам земельного законодавства. Фактичний порядок користування земельними ділянками не відповідає технічній документації з землеустрою, оскільки ці земельні ділянки накладаються на земельні ділянки, що перебувають у фактичному користуванні позивача [PERSON] Листом від 17.10.2013 року приватний підприємець [PERSON] повідомив [PERSON] про те,що кадастрова зйомка його земельної ділянки виявила накладення її на земельну ділянку кадастровий номер 1820955100:01:003:1471, що належить [PERSON] З графічних додатків до висновку експертизи вбачається, що земельна ділянка, яка фактично використовується позивачем, у трьох місцях перетинає межі земельної ділянки, оформленої у власність його покійного батька та на теперішній час, належної відповідачам. Водночас, частина земельної ділянки під житловим будинком позивача з земельною ділянкою батька не перетинається. Так саме, не перетинаються земельні ділянки в частині, де розташований житловий будинок, що належить відповідачу [PERSON] Судом встановлено факт часткового перетину площ земельних ділянок, що перебувають у власності відповідачів із площею земельної ділянки, яка фактично обробляється позивачем.\~ Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.\~ Позивач звернувся до суду за захистом свого майнового права на земельну ділянку, а саме, права користування, що виникло у нього на підставі рішення правління колгоспу «Комсомолець» («Паризької комуни») від 29.09.1984 р. згідно протоколу №12 та рішення виконкому Брусилівської селищної ради № 180 від 20.12.1993 р. Згідно зі статтею 152 ЗК України ( в редакції, яка була чинною на час звернення позивача до суду) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю. Водночас, згідно ст. 22 ЗК УРСР, 1970 р., у редакції, чинній станом на час виникнення права користування, заборонялося приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними організаціями меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею. Аналогічні положення земельне законодавство містило і у наступні періоди. З матеріалів справи, пояснень позивача та представника позивача вбачається, що межі його земельної ділянки в натуру (на місцевості) не виносились, а вимоги його грунтуються лише на тому порядку користування земельною ділянкою, переважно її частиною для особистого селянського господарства, який фактично склався з часом. Досліджені судом документи, зокрема, й щодо виділення земельної ділянки позивачу у 1983-1984 роках не містять описання параметрів, форми, конфігурації розміщення земельної ділянки, яка йому передана. Крім того, в матеріалах технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж та виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] міститься акт від 05.03.2009 року про передачу на зберігання встановлених межових знаків та погодження меж земельної ділянки у натурі ( на місцевості) в тому числі і з позивачем [PERSON] ( т. с.1, а.с.147). Таким чином, позивачу станом на 05.03.2009 року були відомі межі земельної ділянки [PERSON], з якими він погодився, про що міститься його підпис у вищевказаному акті. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено в суді існування у нього права на користування земельною ділянкою саме у таких параметрах, в яких він фактично її використовує. Отже, не доведено і порушення права позивача на користування земельною ділянкою з боку відповідачів. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що всі правочини, здійснені після отримання у власність [PERSON] земельних ділянок мають бути визнані судом недійсними та скасовані на підставі ст. 203, 215 ЦК України лише через скасування судом рішення органу місцевого самоврядування про виділення у власність землі. По-перше, вимоги про визнання недійсними цивільно-правових угод з одночасним їх скасуванням позбавляє суд можливості належним чином визначити волевиявлення позивача, оскільки скасування та визнання недійсним є взаємовиключними поняттями. По-друге, позивач звертаючись до суду та вважаючи себе законним користувачем земельної ділянки, якою він фактично володіє, користується тим самим обсягом правового захисту, що й законний власник земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~\~статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;\~\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 216 ЦК України визначені особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним- така правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 19.11.2014 року по цивільній справі № 6-170 цс/14. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Крім того, за тих обстави, що встановлені судом, зокрема, з постанови суду від 07.05.2015 року по адміністративні справі №275/10/14-а, вилучення земельних ділянок, що були передані у власність громадян через помилку, припущену саме державними органами під час оформлення відповідних документів із землеустрою, не відповідатиме статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідній практиці Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Стретч проти Обєднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії» від 24 червня 2003 р., вказав, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на підставі того, що державний орган порушив закон. Таким чином, відповідно до позиції Європейського суду, викладеної у вказаному вище рішенні, особа - субєкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а держоргани не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки. До того ж, в разі позбавлення відповідачів права власності на всю площу земельних ділянок, включаючи ту їх частину, де розташовані обєкти нерухомого майна і стосовно яких відсутній спір щодо меж їх користування, ставить можливість мирного володіння відповідачами своєю власністю в залежність від невизначених на майбутнє рішень колегіального органу місцевого самоврядування. А це суперечить принципу правової визначеності суспільних відносин, як складової принципу верховенства права. \~ \~ \~ \~За таких обставин позовні вимоги не підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~На підставі ст.ст. 11,16, 203-216 УК України, статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду суду з прав людини " Стретч проти Об"єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії " від 24.06.2003 року та

Outcome: dismissed