Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду із позовом і просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Просить визнати за кожним із них право власності на 1/2 частину вищезазначеної квартири. Посилається на те, що сторони по справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20 жовтня 1984 року Переяслав-Хмельницьким міським відділом ЗАГС Київської області (актовий запис № 197). 01 липня 1999 року вони придбали квартиру [ADDRESS] . Покупцем квартири зазначено відповідача [PERSON] . На даний час сторони проживають окремо, але перебувають у зареєстрованому шлюбі. Згоди щодо розподілу спільного майна дійти не можуть, що змусило позивача звернутися до суду із даним позовом. Право позивача на майно, нажите під час шлюбу із відповідачем, підтверджує копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 20 жовтня 1984 року; копією договору купівлі-продажу від 01 липня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області ( реєстровий № 957); довідкою Виконавчого комітету Переяславської міської ради № 1564 від 23 вересня 2020 року; довідкою ФОП [PERSON] № 58 від 18 вересня 2020 року; копією технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою від 24 жовтня 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 09 лютого 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому він позовні вимоги визнає в повному обсязі. В підготовче судове засідання позивач чи її представник [PERSON] не з`явилися. Представник направила заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Судові витрати просить залишити за позивачем. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився. Просив розглядати справу у його відсутність. Із відзиву на позов вбачається, що позовні вимоги він визнає, не заперечує проти їх задоволення. Розгляд справи здійснюється відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Кодексу про шлюб та сім`ю України та Сімейного кодексу України, тому суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. В силу ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь - які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1, 3 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. В силу ч. 2 ст. 370 цього Кодексу, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Верховний Суд у постанові від 25.05.2020 у справі № 347/955/16 зазначає, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Приймаючи до уваги, що спірна квартира була придбана сторонами по справі під час перебування у зареєстрованому шлюбі, будь-яких доказів того, що кошти на її придбання були особистою власністю когось із подружжя, не надано, клопотань з цього приводу не зазначено, підстав відступу від рівності часток не встановлено, суд дійшов висновку, що квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі та підлягає поділу в рівних частках. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 вищезазначеної статті ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Оскільки відповідач позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі на підставі ч.4 ст. 206 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст.60, 61, 63, 68, 70 СК України, ст.ст.355, 368, 370 ЦК України,

Outcome: approved