Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що є співвласником квартири [ADDRESS] .У квартирі зареєстровані її син , [PERSON] та онук [PERSON] Проте вже тривалий час, з квітня 2000 року, вони всією сім"єю проживають у м.Таррега Іспанія. Син та онук, залишаючись зареєстрованими за вказаною адресою, не беруть жодної участі в утриманні квартири, створюють їй перешкоди в користуванні та розпорядженні житлом, так як вона несе усі витрати по сплаті комунальних платежів та всіх витрат з утримання квартири з урахуванням реєстрації у ній відповідачів, тому змушена звернутися до суду з даним позовом й просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] У судове засідання позивачка не з'явилася, однак подала заяву й просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує. У судове засідання відповідачі не з'явилися, проте направили суду заяву в якій позов визнають, просять розгляд справи проводити у їх відсутності. Відповідно до ст. 200 ч. 3 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки у підготовчому судовому засіданні представником відповідача позов визнано, тому у даному випадку за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 29.06.2000 року квартира [ADDRESS] належить в рівних долях на правах спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5 ). Згідно з будинкової книжки про реєстрацію та склад сімї та довідки №13129 від 10.07.2018 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані також [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8-13 ) Актом обстеження матеріально - побутових умов і сімейних обставин від 08.07.2018 року встановлено, що відповідачі на протязі останніх 10 років у квартирі не проживають (а.с. 6 ). Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як зазначає ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачі суду не подали. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] На підставі викладеного, ст. 72 ЖК України,ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved