Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] до [PERSON], 3-тя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про відшкодування шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 24 липня 2015 року близько 17 години відповідач [PERSON], керуючи легковим автомобілем ВАЗ-2113, д.н.з. [NUMBER], по вулиці Прилуцькій у м. Ніжині Чернігівської області, рухаючись по другорядній дорозі та виїжджаючи на головну дорогу, не надав переваги в русі належному позивачеві та керованому останнім автомобілю Фольксваген, д.н.з. [NUMBER], який рухався по головній дорозі, внаслідок чого відбулося зіткнення, що спричинило пошкодження транспортних засобів Згідно пункту 16.11. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (надалі - Правила дорожнього руху), на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху. Отже, [PERSON] допустив порушення вищевказаного пункту Правил дорожнього руху, що призвело до пошкодження належного його довірителеві транспортного засобу. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2015 року у справі № 754/14073/15-ц відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП у зв'язку із вчиненням ДТП 24 липня 2015 року та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 340,00 грн. 02 листопада 2015 року Деснянським районним судом м. Києва було винесено постанову у цій же справі про виправлення описок у вищевказаному судовому рішенні, яка, втім, не вплинула на загальний зміст висновку суду про наявність вини відповідача у скоєнні адміністративного правопорушення. У результаті ДТП було істотно пошкоджено належний Позивачеві на праві власності автомобіль Фольксваген, відновлення якого, з огляду на характер зазнаних ушкоджень та визначену законом заборону експлуатації технічно несправних транспортних засобів, пов'язане з необхідністю несення позивачем певного обсягу незапланованих матеріальних видатків. З метою визначення розміру матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу, позивач звернувся до суб'єкта оціночної діяльності - фізичної особи-підприємця [PERSON] з метою проведення відповідного автотоварознавчого дослідження. У відповідності до складеного вказаною ФО-П Звіту про оцінку вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу № 569/15 від 25 серпня 2015 року, вартість відновлювального ремонту належного позивачеві легкового автомобіля, необхідного (ремонту) для усунення пошкоджень, нанесених внаслідок ДТП 24 липня 2015 року, складає 25 168,63 грн. (без ПДВ). За наявними відомостями, власником автомобіля, керованого відповідачем при скоєнні ДТП 24 липня 2015 року - [PERSON], 04 лютого 2015 року було укладено Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із ПрАТ «Страхова компанія «Україна». Факт укладення даного договору посвідчено страховим полісом № АІ/5566051, термін дії якого було встановлено з 05 лютого 2015 року по 04 лютого 2016 року. Відповідно, в результаті розгляду Деснянським районним судом м. Києва цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, у відповідача може виникнути право заявити вимогу до ПрАТ «СК "Україна», а так само дане страхове товариство може заявити вимогу як до відповідача, так і до позивача. Враховуючи вищевикладене, представник позивача вважає, що контрагент власника легкового автомобіля ВАЗ-2113, д.н.з. [NUMBER], [PERSON] за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - ПрАТ «Страхова компанія «Україна» - має бути залучене до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди у якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. На підставі викладеного, представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] просить суд стягнути з відповідача завдану позивачеві в результаті ДТП матеріальну шкоду у розмірі 25 168,63 грн. та покласти на відповідача судові витрати, пов'язані з розглядом даної справи, у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства України. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2017 р. відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 01.03.2018 р. відповідач [PERSON] подав Відзив на позовну заяву в якому зазначив, що на час дорожньо-транспортної пригоди 24 липня 2015 року автомобіль ВАЗ - 2113, державний номерний знак [NUMBER] відповідно до поліса №АІ/5566051 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04 лютого 2015 року страховика: Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» був забезпеченим транспортним засіб. Також у вказаному полісі зазначено: ?Строк дії з 05.02.2015 р. до 04.02.2016 р., ?Страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого: ?за шкоду заподіяну життю/здоров'ю - 100 000 грн. ?за шкоду заподіяну майну -50 00 грн. ?розмір франшизи - 1000 грн. 26 липня 2015 року [PERSON] повідомив страховика Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» про ДТП, яка мала місце 24 липня 2015 року по вул. Прилуцькій у м. Ніжин Чернігівської області за участю забезпеченого транспортного засобу автомобіля ВАЗ - 2113, державний номерний знак [NUMBER] та автомобіля Фольксваген, д.н.з. [NUMBER]. Відповідач в поданому до суду Відзиві зазначив, що відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. На підставі викладеного, відповідач просив суд залучити до участі у справі як співвідповідача ПрАТ «СК «Україна» та у задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] відмовити. Ухвалою суду, яка внесена до протоколу судового засідання від 23.04.2018 р. в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залучення як співвідповідача Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Україна» відмовлено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві та стягнути з відповідача [PERSON] завдану позивачеві [PERSON] у результаті ДТП матеріальну шкоду у розмірі 25 168,63 грн. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] проти позову заперечували, надавши до суду Відзив на позов та наголосили, що заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Представник третьої особи - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна» в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено своєчасно та належним чином. Причини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За вимогами Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, 24.07.2015 р. приблизно о 17 год. 00 хв. водій [PERSON] (відповідач) керуючи транспортним засобом - автомобілем Ваз, державний номерний знак [NUMBER], по вул. Прилуцькій в м. Ніжин, Чернігівської області, рухаючись по другорядній дорозі та виїжджаючи на головну дорогу, не надав перевагу в русі автомобілю Фольксваген, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] (позивач), який рухався по головній дорозі, внаслідок чого відбулось зіткнення, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2015 р. притягнуто [PERSON] (відповідач) до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, накладено на нього штраф у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (340 грн.). Стягнуто з [PERSON] (відповідач) судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 (шістдесят) коп. на користь держави (а.с.20). Постановою Деснянського районного суду м. Києві від 02.11.2015 р. в постанові Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2015 р. про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ст. 124 КУпАП виправлено описки, вважати місцем дорожньо-транспортної пригоди м. Ніжин та місцем проживання [PERSON] [ADDRESS] (а.с.21). Постанова суду від 07.10.2015 р. не оскаржувалась та набрала законної сили. Відповідно до частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2015 р., згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до якої відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП. Отже, з огляду на викладене вина відповідача [PERSON] у скоєній дорожньо транспортній пригоді є доведеною та не заперечувалась сторонами по справі. У відповідності до Полісу № АІ/5566051 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, автомобіль ВАЗ-2113, номерний знак [NUMBER], страхувальник [PERSON] - застрахований в ПрАТ «СК «Україна». Строк дії з 05.02.2015 р. до 04.02.2016 р. включно (а.с.10). Згідно Звіту № 569/15 про оцінку вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу - автомобіля легкового VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2/5TDi, VIN [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], що належить фізичній особі [PERSON], складений 25.08.2015 р. суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] - вартість відновлювального ремонту без ПДВ з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу - автомобіля легкового VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2/5TDi, VIN [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], необхідного для усунення пошкоджень, нанесених внаслідок ДТП 24.07.2015 р. складає: 25 168,63 грн. (двадцять п'ять тисяч сто шістдесят вісім грн. 63 коп.) (а.с.11-19). Спірні правовідносини регламентуються такими нормами законодавства. Згідно з ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням). Відповідно до ч. 2 ст. ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки,відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п.6 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі в тексті - Постанова) особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Як закріплено ст.1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про Практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відшкодування збитків повинно здійснюватись винною особою відповідно до реальної вартості втраченого майна. Частиною 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, вказана правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 20 січня 2016 року в справі 6-2808цс15. Статтею 28 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, це шкода, зокрема, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому в Законі України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок розрахунку шкоди, пов'язаної з пошкодженням транспортного засобу. Так, відповідно до статті 29 цього Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика). Відповідно до пунктів 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості. Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку - це та сума, яку за Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має сплатити страховик як страхове відшкодування. В свої позовній заяві позивач просить суд стягнутиз [PERSON] на користь [PERSON] - 25 168, 63 грн. у відшкодування вартості матеріальної шкоди. Однак, суд не може погодитись з розрахунками сторони позивача виходячи з наступного. Так, наданий стороною позивача Звіт № 569/15 про оцінку вартості відновлювального ремонту колісного транспортного засобу - автомобіля легкового VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2/5TDi, VIN [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], що належить фізичній особі [PERSON], складений 25.08.2015 р. суб'єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем [PERSON] - вартість відновлювального ремонту без ПДВ з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу - автомобіля легкового VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2/5TDi, VIN [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], необхідного для усунення пошкоджень, нанесених внаслідок ДТП 24.07.2015 р. складає: 25 168,63 грн. (двадцять п'ять тисяч сто шістдесят вісім грн. 63 коп.) при цьому в даному звіті не зазначено суму матеріального збитку, завданого власнику автомобіля VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2/5TDi, VIN [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Позивачем не зазначено в чому саме полягає завданий матеріальний збиток та яким чином позивач здійснював розрахунок матеріального збитку в сумі 25 168,63 грн., оскільки в Звіті №569/15, який наданий представником позивача на підтвердження своїх позовних вимог зазначена сума відновлювального ремонту, а не матеріального збитку завданого колісному транспортному засобу - автомобілю легковому VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2/5TDi, VIN [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], що належить фізичній особі [PERSON]. Крім того, представником позивача в судовому засіданні не надано доказів сплати на рахунок виконавця робіт суми в розмірі 25 168,63 грн. та акт прийому-передачі виконаних робіт, що свідчить про ненадання суду належних та допустимих доказів того, що автомобіль дійсно було відремонтовано, що відповідно до приписів ч.1 ст. 81 ЦПК України є його обов'язком. Аналізуючи встановлені обставини справи та надані докази суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідност.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є недоведеними, належним чином не обґрунтованими, а як наслідок не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed