Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 25 лютого 1993 року. Шлюб був розірваний 16 вересня 2010 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Під час спільного проживання, в період шлюбу і за спільні кошти подружжя вони з відповідачем придбали домоволодіння за адресою [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу був укладений між відповідачем та продавцем будинку. Крім того, в період шлюбу, на підставі рішення Садівської сільської ради Сумського району від 21 грудня 1993 року, [PERSON] в приватну власність було передано земельну ділянку площею 0,50 га, частина якої площею 0,37 га була подарована дочці сторін [PERSON] на підставі договору дарування від 20 грудня 2008 року. Інша частина земельної ділянки, як і спірне домоволодіння, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки на даний час виникають спори з приводу володіння а користування майном, позивачка просила визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], вартістю 15671 гривень, а також визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки площею 0, 065 га, яка розташована в [ADDRESS], вартістю 490 гривень. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги не визнав, пославшись на те, що гроші на придбання домоволодіння давала його мати, отже, вважав, що він є власником всього домоволодіння, тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 25 лютого 1993 року по 16 вересня 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та копією свідоцтва про розірвання шлюбу( ар. с. 5,6). На підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 19 грудня 1987 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою [ADDRESS]. На підставі рішення Садівської сільської ради Сумського району від 21 грудня 1993 року [PERSON] в приватну власність було передано земельну ділянку площею 0,50 га, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю ( ар. с.12). На підставі договору дарування від 20 грудня 2008 року частина належної [PERSON] земельної ділянки площею 0,37 га була подарована дочці сторін - [PERSON] від 20 грудня 2008 року ( ар.с. 15,12,13,14). У відповідності з частиною 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку( доходу). Згідно з вимогами ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 63 СК, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що в період шлюбу і за спільні кошти подружжя сторони придбали домоволодіння, а також земельну ділянку, що розташовані за адресою [ADDRESS]. Таким чином, на даний час, з врахуванням подарованої дочці сторін частини земельної ділянки, земельна ділянка площею 0,13 га, як і спірне домоволодіння, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і у відповідності з положеннями статей 63,69, 70 Сімейного кодексу частки сторін у спільному сумісному майні є рівними. Заперечуючи проти позову, відповідач пояснював, що гроші на спірне домоволодіння давала його мати, тобто будинок придбаний не за спільні сумісні кошти подружжя, пославшись при цьому на пояснення свідків [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона була однією з продавців спірного домоволодіння і в приміщенні Червоненської сільської ради від матері [PERSON] отримала гроші в сумі 5000 рублів за будинок. Свідок [PERSON] пояснив суду, що його мати [PERSON] та тітка продали [PERSON] спірний будинок. Разом з тим, свідок [PERSON] пояснила, що вона не знає, кому саме належали передані гроші, для кого придбавався будинок. Свідок [PERSON] пояснив суду, що умови та обставини укладення договору купівлі-продажу спірного будинку йому невідомі, він не був присутнім при передачі грошей, не знає, хто був власним грошей і в якій сумі вони передавалися. У відповідності з ст. ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідач не надав суду належних доказів, які б з достовірністю свідчили б про те, що спірне домоволодіння придбавалося сторонами не за спільні сумісні кошти подружжя. У відповідності з роз'ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України N7 від 04.10.1991р. „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок ", участь інших, крім забудовника, осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 Житлового Кодексу України. У відповідності з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, позивачка, як учасник спільної сумісної власності подружжя, має право на ? частину спільного сумісного майна подружжя, тому позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved