Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] 18 листопада 2019 року звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» середньомісячного заробітку за час затримки затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 15.02.2019 року у розмірі 28719 грн. 12 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала в ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на посаді командира відділу охорони 597 і наказом №400к від 03.08.2018 року була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. Однак у день звільнення з нею не було проведено повний розрахунок, відповідно до положень ст.116 КЗпП України, що підтверджується довідкою від 21.01.2019 року №39, згідно якої відповідач не виплатив їй заробітну плату в розмірі 17180,90 грн. Вказані кошти в сумі 17180,90 грн. відповідачем було їй виплачено 15.02.2019 року, що підтверджується довідкою Філії ПАТ «Державний експертно-імпортний банк» України» в м. Львові від 01.03.2019 року №060-12/379 та поточною випискою цього ж банку від 01.03.2019 №060-12/379. 24.07.2019 року вона подала до Залізничного районного суду м.Львова заяву про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 37700 грн. 31.07.2019 року судом було видано судовий наказ у справі №462/4804/19, однак 28.08.2019 судовий наказ було скасовано за заявою боржника. Оскільки при звільненні заробітна плата не була їй виплачена у строки передбачені ст.116 КЗпП України, просить стягнути з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 15.02.2019 року у розмірі 28719 грн. 12 коп. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, про що повідомлено сторони. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, тому відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала в ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на посаді командира відділу охорони 597 і наказом №400к від 03.08.2018 року була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України та що у день звільнення відповідач не провів з позивачкою розрахунку відповідно до положень ст. 116 КЗпП України. Згідно довідки від 21.01.2019 року №39 заборгованість ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» перед [PERSON] по заробітній платі станом на 21.01.2019 року становила 17180,90грн. Вказані кошти в сумі 17180,90 грн. ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» були виплачені 15.02.2019 року, що стверджується копією поточної виписки з рахунків [PERSON] , виданої Філією ПАТ «Державний експертно-імпортний банк» України» в м. Львові від 01.03.2019 №060-12/379. Також встановлено, що [PERSON] 24 липня 2019 року звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на її користь 37700 грн. 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 31.07.2019 року Залізничним районним судом м. Львова було видано судовий наказ у справі №462/4804/19 про стягнення з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 37700 грн. 00 коп., однак за заявою боржника даний судовий наказ був скасований ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.08.2019 року. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28.08.2019 у справі №462/4804/19 встановлено, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.08.2018 року по 15.02.2019 року становить 28719,12 грн, про що стверджується довідкою №301 від 19.08.2019. Зазначена обставина сторонами по справі визнається та не оспорюється. Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні необхідно встановити факт порушення строків виплати заробітної плати, розмір якої не оспорюється, та наявність вини підприємства у не проведенні такого розрахунку. За наведеного суд дійшов висновку, що в даному випадку наявна вина підприємства у не проведенні розрахунку з позивачкою в день звільнення, оскільки доказів відсутності вини підприємства або існування будь-яких поважних причин, які б виключали відповідальність підприємства за порушення трудового законодавства, відповідачем суду не надано. Однак, згідно із частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України роз`яснив, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду №61-590св17 від 16.01.2018р. Судом також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" роз"яснено, що встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. При цьому суд констатує, що під середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні не можна розуміти заробітну плату і ця матеріально-правова категорія не входить в структуру трудової оплати відповідно до Закону України "Про оплату праці". Тобто вона є відповідальністю за несвоєчасну виплату роботодавцем заробітної плати, а тому правила ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо відсутності обмежень у строках для звернення до суду за стягненням заробітної плати на ці правовідносини не поширюються. Отже, для встановлення початку перебігу тримісячного строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Судом встановлено, що позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права з моменту отримання нарахованих сум, а саме 15.02.2019 року. Відтак відлік процесуального строку, протягом якого позивачка мала право на звернення до суду з цим позовом почався 16.02.2019 року та закінчився 16.05.2019 року. Проте з даним позовом звернулася до суду 18.11.2019 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду. Будь-яких поважних причин його пропуску позивачка не навела, а судом їх здобуто не було. Також суд констатує, що з заявою про видачу судового наказу [PERSON] звернулась до суду 24 липня 2019 року, тобто з пропушенням встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячного строку. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог статтей 12, 13, 78, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд, встановивши вину відповідача у порушенні трудових прав позивача, вважає за необхідне у задоволенні позову [PERSON] до ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити з підстав пропуску позивачкою встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України строку звернення до суду з даними позовними вимогами. Понесені позивачкою судові витрати слід залишити за нею відповідно до пункту 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed