Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений 19.09.1998 року між нею та відповідачем. Сторони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Протягом тривало часу проживають окремо, спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, любові та поваги, розходження поглядів на сімейне життя. Позивач вважає подальше збереження сім'ї неможливим та недоцільним. Відповідач належним чином матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, а тому позивач просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з моменту звернення з позовом до суду і до закінчення дитиною навчання, тобто до [INFO] та стягнути судові витрати. В судове засідання сторони не з"явилися, позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, просила задовольнити позов частково, а саме розірвати шлюб, а вимогу щодо стягнення аліментів залишити без розгляду. Відповідач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо розірвання шлюбу. Відповідно до положень частини 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Судом встановлено, відповідно до оригіналу свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 19.09.1998 року Житомирським міськвідділом реєстрації актів громадянського стану, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 1411 (а.с. 4). Позивач та відповідач є батьками повнолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Сторони припинили спільне проживання та шлюбні стосунки. Спільне господарство не ведеться. Відносини, які склалися між позивачем та відповідачем привели до втрати почуття любові та поваги один до одного. Подальше спільне життя позивача та відповідача, як подружжя, і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача. Примирення між позивачем та відповідачем на даний час неможливе. Згідно до норм ст. 51 Конституції України та ст. 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. У відповідності із ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Суд визнає позов таким, що підлягає до задоволення, оскільки сторони не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, втратили почуття взаємоповаги, довіри та любові, тому спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них. Згідно з п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved