Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

Позивач звернулась з вказаним позовом до відповідачів, який в подальшому уточнила (а.с.22-24), в обґрунтування якого зазначила, що вона проживала в [INFO] та являється власником 1/2 частини даної квартири. [PERSON] був власником іншої 1/2 частки в даній квартирі та відповідно до договору дарування від 29.04.2010 року він подарував їй свою 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Після укладення договору дарування позивач зобовязана була звернутись до відповідного органу з заявою про державну реєстрацію прав на нерухомість, однак вона, не будучи обізнана в повній мірі з діючим законодавством про реєстрацію прав на нерухомість, вважала, що штамп в технічному паспорті від 20.04.2010 року «Погашено» це і є по суті реєстрація прав на нерухомість. 21.11.2016 року позивач звернулась до державного реєстратора Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради [PERSON] з заявою про реєстрацію права власності на майно. Рішенням від 01.12.2016 року у державній реєстрації права власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] було відмовлено в звязку з тим, що відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року накладено арешт на 1/2 частку квартири [ADDRESS], яка була зареєстрована в реєстрі прав власності на нерухоме майно № 730609 від 01.08.2006 року за відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування № 904 від 25.07.2006 року, не дивлячись на те, що [PERSON] 29.04.2010 року подарував свою частку в даній квартирі позивачу. Обтяжувач ГУ НП в Івано-Франківській області. На даний час на належне позивачу майно безпідставно накладено арешт, чим порушено її майнові права щодо розпорядження власністю. Зазначає, що вона жодного відношення до розслідуваної слідчим управління МВС України в Івано-Франківській області кримінального провадження № 1201309002000058 щодо [PERSON] не має, як і він з 2010 року не має відношення до арештованої 1/2 частки квартири [ADDRESS], яка колись йому належала. Тому просила суд постановити рішення, яким скасувати арешт на 1/2 частку квартири [ADDRESS], який зареєстрований в єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 1087563026101, та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 17.12.2015 року за № 12597561 про арешт 1/2 частки квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві та уточненій заяві обставини, просила позов задовольнити. Представник відповідача - Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача - прокуратури Івано-Франківської області в судовому засіданні позов заперечив, посилаючись на письмовий відзив (а.с.43-45), в якому просив у позові відмовити, оскільки органи прокуратури будь-якими повноваженнями ні щодо скасування судових рішень, ні щодо накладення чи зняття обтяжень на нерухоме майно не наділені. Крім цього зазначив, що згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (станом на 01.01.2010 року) визначено, що обовязковій державній реєстрації підлягають зокрема право власності на нерухоме майно. Тобто не зважаючи на укладення договору дарування та його нотаріальне посвідчення, власником спірного майна на даний час залишається [PERSON], оскільки права власності на таке спірне майно ні у 2010 році ні на момент звернення до суду у позивача не виникло, а тому її звернення за захистом такого права в судовому порядку в даному випадку є безпідставним у звязку із відсутністю самого предмету захисту. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши докази у справі суд вважає наступне. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно договору дарування від 29.04.2010 року [PERSON] передав безоплатно у власність [PERSON] 1/2 частку квартири № 1 в будинку за № 4 по вул. Ромена Ролана в м. Івано-Франіквськ (а.с.5). Згідно з ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно ч.1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року в рамках кримінального провадження № 1201309002000058 від 06.01.2015 року, накладено арешт на майно, що на праві приватної власності належить [PERSON], зокрема на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (а.с.10). На замовлення [PERSON] 08.11.2016 року ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на квартиру № 1 в житловому будинку № 4 по вул. Ромена Ролана в м. Івано-Франківськ (а.с.6-7,8). Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 32654001 від 01.12.2016 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Івано-Франківської міської ради [PERSON] відмовив [PERSON] у державній реєстрації права власності на 1/2 частину квартири з реєстраційним номером 1087563026101, що розташована в м. Івано-Франківськ, вул. Ромена Ролана, 4/1, оскільки заяву про державну реєстрацію прав, повязаних з відчуженням нерухомого майна подано після державної реєстрації обтяжень встановлених щодо цього майна (а.с.9). Згідно з інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно однокімнатна квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки (а.с.25) та на неї накладене обтяження за № 12597561 відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду № 344/17367/15-к від 17.12.2015 року, а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] Положеннями ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання;право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки;право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на обєкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 1 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в правах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.Спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обовязків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Згідно ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 17.12.2015 року в рамках кримінального провадження № 1201309002000058 від 06.01.2015 року, накладено арешт на майно [PERSON] з метою забезпечення конфіскації майна підозрюваного та відшкодування завданої шкоди потерпілим [PERSON] та [PERSON] Відповідно до пункту 2 постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в правах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі Закон про виконавче провадження). У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України. Суд вважає, що позивачем пред"явлений позов до неналежного відповідача, а тому не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed