Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-09 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача з вимогою про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на те, що з 2004 року вони опікувались родиною [PERSON], [INFO], який потребував сторонньої допомоги із-за тяжкої хвороби, від якої помер [INFO] р. та його дружиною - [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] р. В зв'язку з цим вони проживали разом з даною родиною в їхньому будинку, що розташований в [ADDRESS], де позивачі знаходяться і по цей час та піклуються цим будинком, ремонтували його, сплачували комунальні платежі. Будинок, який належав [PERSON] на праві користування, був збудований в 1952 році. В період 1975-1985 рр. були здійснені прибудови до будинку, також зведені інші господарські будівлі і споруди. Будинок та господарські будівлі споруди розташовані на земельній ділянці площею 572,0 кв.м., що на даний час є землею комунальної власності. З квітня 1998 року [PERSON] вказаний в технічній документації як користувач. Право власності [PERSON] не оформив у встановленому порядку. Після його смерті дружина - [PERSON] спадщину не оформляла, а тому єдиним користувачем в технічній документації з 1998 року по день смерті зазначався [PERSON] Позивачі зазначили, що у відповідності до раніше чинного законодавства, реєстрація права власності не здійснювалась, про що Пленум ВССУ в постанові від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» зазначив (п.6), що право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13 вказано: «У 1957 р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 р. "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", в яких, зокрема, було визначено умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації». Оскільки документи, крім тих, що є в Технічному паспорті не збереглись, позивачі вважають, що єдиним власником вказаного будинку був [PERSON] На теперішній час після смерті [PERSON] позивачі продовжують відкрито володіти зазначеною будівлею, вказані в технічному паспорті як її користувачі, проте не можуть належним чином оформити правовстановлюючі документи на неї. Відповідно до складеного 01.12.2015 р. Приватною науково-виробничою фірмою «Стройіндустрія-Л» технічного паспорту за адресою [ADDRESS] наступні об'єкти нерухомості: - Житловий будинок літ.А, 1952р. забудови, площею 43,5 кв.м.; - Сіни, літ. «а», 1978р. забудови, 13,9 кв.м.; - Ганок до літ «а-1», літ. «гн», 1978р. забудови, площею 1,0 кв.м.; - Козирок до літ. «а-3», 1978р. забудови, площею 1,0 кв.м.; - Службова прибудова, літ «а-1», 1985р. забудови, площею 14,4 кв.м.; - Службова прибудова, літ. «а-2», 1975р. забудови, площек 10,3 кв.м; - Сіни, літ. «а-3», 1978р. забудови, площею 3,8 кв.м.; - Сарай, літ В, 1978р. забудови, площею 5,5 кв.м.; - Літня кухня, літ. Г, 1975р. забудови, площею 22,5 кв.м.; - Сарай, літ «г», 1975р. забудови, площею 6,3 кв.м.; - Сарай, літ.Д, 1985р. забудови, площею 5,7 кв.м.; - Сарай, літ Е, 1978р. забудови, площею 2,7 кв.м.; - Сарай, літ. Ж, 1978р. забудови, площею 4,8 кв.м.; - Вбиральня, літ.З, 1978р. забудови, площею 1,4 кв.м.; - Погріб з шийкою, літ. «Пг», 1985р. забудови, площею 2,0 кв.м.; - Паркан, № 1, 1978р. забудови, площею 72,9 кв.м.; - Хвіртка, № 2, 1978р. забудови, площею 2,0 кв.м.; - Паркан, № 3, 1978р. забудови, площею 58,9 кв.м.; - Водопровід, 1978р. забудови; - Замощення, 1,1978р. забудови, площею 164,4 кв.м. Загальна вартість зазначеного домоволодіння складає 55016,00 грн. Позивачі просять визнати за ними право спільної часткової власності, по ? частині, на забудовані в 1952-1985 роках житлові та господарські будівлі та споруди, які розташовані за земельній ділянці площею 572,0 кв.м., за адресою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог не заперечувала, надала суду акт комісійного обстеження житлового будинку [ADDRESS] (а.с.68-69). Вислухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Статтями 10, 60 ЦПК України зазначено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно свідоцтв про смерть [PERSON] помер [INFO] року, [PERSON] померла [INFO] року (а.с.9,10). Спадкові справи після померлих [PERSON] [INFO] року та [PERSON] [INFO] року не заводились, що підтверджується листом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори від 26.02.2016 року (а.с.54-56). Згідно листа Управління Держгеокадастру у Запорізькому районі Запорізької області № 38/19-15 від 22.12.2015 року, відповідно до державного реєстру земель станом на 31.12.2012 року прав власності або користування (оренди) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано, станом на 15.12.2015 року за даними Державного земельного кадастру дана земельна ділянка не зареєстрована. З 01.01.2013 року згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», дана земельна ділянка за формою власності може бути віднесена до земель комунальної власності (а.с.15). Замовниками технічної інвентаризації в приватній науково-виробничій фірмі «Стройіндустрія-Л» станом на 01.12.2015 року за адресою: [ADDRESS] є позивачі [PERSON] та [PERSON] (а.с.5-8). За довідкою голови квартального комітету від 01.02.2016 року позивачі [PERSON] та [PERSON] проживають в спірному будинку з 2004 року, сплачують комунальні платежі та виконують будівельні роботи, є єдиними користувачами будинку (а.с.11). Листом районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району № Т-0621,0658 від 13.11.2014 року зазначено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по праву користування належить [PERSON] (померлому в 2005 році), які побудовані до 1992 року та розташовані на земельній ділянці фактичного користування площею 572,0 кв.м., норма землі відсутня. Технічний паспорт складений станом на 07.04.1998 р. ОП «ЗМБТІ», інвентарний та реєстраційний номер відсутній (а.с.71). Згідно акту районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району комісійного обстеження житлового будинку [ADDRESS] від 21.10.2015 року, за технічним паспортом на об'єкт нерухомого майна (інвентаризаційна справа б/н) за зазначеною адресою користувачем будинку є [PERSON], який помер [INFO] року; житловий будинок та господарчі будівлі по даному адресу не оформлені у встановленому законом порядку; в житловому будинку проживає родина [PERSON] у складі двох осіб з 2008 року, сплачує комунальні послуги. (а.с.65-69). Допитані в судовому засіданні в якості свідків: [PERSON], яка пояснила, що у 2004 році вона жила як квартирант за адресою [ADDRESS] вже як півтора року мешкає за іншою адресою. Крім того, зазначила, що позивачі доглядали за бабусею, робили перебудову за адресою [ADDRESS] та сплачували платежі за комунальні послуги; [PERSON], яка пояснила, що позивачка [PERSON] її подруга, постійно ходить до неї у гості, в будинку раніше жила [PERSON], за якою позивачі доглядали, вони покупали їжу та сплачували за її лікування, підвели воду до будинку; [PERSON], яка пояснила, що позивачка співробітник КП «Водоканал», знайома з нею з 2010 року. Крім того, пояснила, що зі слів позивачки, свідку відомо, що з 2004 року позивачка живе по [ADDRESS] зробили ремонт у будинку, поставили нові ворота; [PERSON], яка пояснила, що позивачі близько 10 років живуть по [ADDRESS], була у гостях до ремонту та після, який вони зробили за свої кошти, крім того зробили внутрішні ремонтні роботи будинку та поставили нові ворота. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. З матеріалів справи встановлено, що свідоцтво про право власності на будинок за адресою [ADDRESS] на ім'я [PERSON] чи інших осіб не видавалося, житловий будинок та господарчі будівлі по даному адресу не оформлені у встановленому законом порядку, користувачем спірного будинку є [PERSON], після його смерті дружина [PERSON] будинок не оформлювала, спадкові справи після померлих не заводилися. За таких обставин, вбачається, що позивачі знали про те, що власниками спірного будинку є інші особи, а саме родина [PERSON]. На підтвердження своїх доводів позивачами було надано квитанції по оплаті комунальних послуг. Суд критично ставиться до посилання позивачів щодо оплати ними комунальних платежів в даному будинку, оскільки з наданих квитанцій встановлено, що платежі були зроблені в вересні 2011 року, вересні 2013 року, жовтні 2013 року, платником яких була [PERSON], тобто за життя останньої. Після смерті [PERSON] ([INFO] р.) було зроблено платіж лише в листопаді 2014 року (а.с.12-14). Надані позивачами товарні чеки та накладні за придбання будівельних матеріалів за 2014-2015 роки (а.с.81-89) суд не приймає до уваги, оскільки надані чеки не підтверджують придбання матеріалів саме позивачами та для ремонту спірного будинку. Крім того, суд звертає увагу, що за актом районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району комісійного обстеження житлового будинку, позивачі проживають в спірному будинку з 2008 року, що спростовує пояснення позивачів та свідків з боку позивачів щодо проживання позивачів в будинку з 2004 року, та свідкам відомий час проживання позивачів в будинку зі слів самих позивачів. У той же час, будь яких підтверджень часу заволодіння та строку володіння спірним майном позивачами не представлено. Строк володіння зазначеним майном визначено зі слів позивачів. Будь-яких інших доказів на підтвердження добросовісності заволодіння спірним нерухомим майном позивачем надано не було. Згідно ч.2 ст.376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому набувальна давність, як спосіб набуття права власності на житловий будинок, застосовується лише з моменту державної реєстрації житла, що є обов'язковою вимогою, яку необхідно виконати для набуття права власності. Згідно роз'яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року з подальшими змінами «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. З 1 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, ст. 182 якого передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід, припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Відмовляючи у задоволенні позову суд враховує наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Крім того, враховується, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Суд бере до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Такі правовідносини є договірними, які мають іншу правову природу та до них не застосовуються правовідносини набувальної давності. Проживаючи за згодою померлої [PERSON] в спірному будинку на засадах безоплатності, продовжуючи їм користуватися після її смерті, позивачі не набувають на спірне майно права власності. Суд бере до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер. Такі правовідносини є договірними, які мають іншу правову природу та до них не застосовуються правовідносини набувальної давності. Проживаючи за згодою померлої [PERSON] в спірному будинку та продовжуючи ним користуватися після її смерті, позивач не набуває на спірне майно права власності. З матеріалів справи видно, що позивачами не надано будь-яких належних і допустимих доказів, які б достовірно свідчили, що житловий будинок прийнятий в експлуатацію або право власності на нерухоме майно було зареєстроване в установленому законом порядку. Враховуючи, що спірне майно постійно перебувало у власності [PERSON] після смерті чоловіка, а позивачі з її згоди користувалися цим майном до смерті у 2014 р., а після її смерті свідомо користувалися майном, знаючи, що володіють ним незаконно, відсутня державна реєстрація спірного будинку та системний аналіз вищезазначених норм права дає підстави зробити суду висновок, що позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed