Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право на користування житловим приміщенням посилаючись на те, що вона являється власником 18/25 частини житлового будинку за [ADDRESS] . Крім того з 2004 року син позивача почав проживати в цивільному шлюбі з відповідачем [PERSON] , яку зареєстрували за місцем проживання в будинку, що належить позивачу. Однак з початку 2018 року у зв"язку з сімейними обставинами виїхала з вище зазначеного будинку. Відповідач не приймає участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні платежі, місце знаходження відповідача, позивачу не відоме, зв"язок з нею не підтримує, добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає, що позбавляє позивача права вільно розпоряджатися своєю власністю, в зв`язку з цим позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 14.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 04.06.2019 року. 04.06.2019 року у зв"язку з неявкою відповідача підготовче судове засідання відкладено на 18.06.2019 року. 18.06.2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 03.07.2019 року, 03.07.2019 року розгляд справи відкладено для виклику відповідача на 23.07.2019 року, 23.07.2019 року за клопотанням та участі відповідача оголошено перерву на 31.07.2019 року. Представник позивача Ведющенко В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Крім того зазначив, що відповідач за вказаною адресою не проживає з лютого 2018 року, син позивачки припинив спільне сімейне проживання з [PERSON] на початку 2018 року і більше стосунки не відновлював. Відповідач не несе витрати на утримання майна та реєстрація [PERSON] в даному будинку позбавляє позивача права вільно розпоряджатися своїм майном та можливості отримати субсидію. 31.07.2019 року відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, пояснивши, що з 2002 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] , від спільного проживання в них є дві доньки [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2010 року народження, які теж зареєстровані в будинку [ADDRESS] . За час проживання придбалися за кредитні кошти меблі, техніку, був зроблений ремонт, істотно покращували умови проживання в будинку. В лютому 2018 року поїхала на заробітки, коли повернулася 22.08.2018 року, до будинку не потрапила, оскільки дверні замки були змінені. До вказаного будинку не допускала позивачка, чоловік був на заробітках, причини відсутності в будинку є поважними, оскільки її до будинку не впускали, всі особисті речі та документи залишилися в будинку. До поліції з заявами зверталася, однак їй не могли допомогти, оскільки вона не є власником будинку. Правовою підставою проживання в будинку є малолітні діти, які зареєстровані в ньому, іншого місця проживання немає. Тимчасово проживає по [ADDRESS] разом з доньками. Представник відповідача в судовому засіданні 31.07.2019 року подав зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до будинку, який просив прийняти до розгляду та розглянути разом з первісним позовом. Крім того просив в позові [PERSON] відмовити повністю. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 31.07.2019 року у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення до будинку відмовлено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 03.07.2019 року суду пояснила, що проживає по сусідству з позивачем [PERSON] , яку знає з 80-х років, відповідач проживала разом з сином позивача, мають двоє дівчаток 8 та 9 років, в данному будинку не проживає близько року, була з`являлася та знов зникала. Син позивача теж не проживає в будинку, перебуває на заробітках, про те, що позивач бажала вселитися до будинку не чула. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 03.07.2019 року пояснив, що знає позивача [PERSON] близько 15 років, остання є його сусідкою, відповідача теж знає давно років сім тому, вона співмешканка сина позивача, не проживає в будинку з лютого 2018 року, до того часу проживала в будинку. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з такого. Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , [PERSON] є власником 18/25 частини вищевказаного житлового будинку, дане свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Новоукраїнської міської ради від 25.03.2004 року (а.с.7). З копії домової книги вбачається, що зареєсровані в [ADDRESS] , [PERSON] , 1953 року народження, [PERSON] , 1981 року народження, [PERSON] , 1979 року народження, [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2010 року народження (а.с.8). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов за № 335/02-31, який складений депутатом Новоукраїнської міської ради Вишневецькою Л . Д. від 22 квітня 2019 року, встановлено, що разом з [PERSON] за адресою [ADDRESS] , зареєстрований та проживає син [PERSON] , [INFO] . Також зазначено, що за свідченнями сусідів [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані співмешканка [PERSON] , та онуки [PERSON] та [PERSON] , з лютого 2018 року за вище вказаною адресою не проживають (а.с.9). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю разом з [PERSON] , який є сином позивача, в [ADDRESS] , з 2002 року. Від спільного проживання у них народилися дві доньки: [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2010 року народження, які теж зареєстровані у спірному будинку. Відповідач зареєстрована з 2005 року (а.с.8 зворотня сторона). Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові Верховного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 3 статті 12, частин 1, 6 сттаті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивач як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на правову підставу своїх вимог. Доводи позивача, що реєстрація місця проживання відповідача у спірному будинку покладає на неї тягар по оплаті комунальних послуг не можуть бути доведеністю обставин, з якими закон пов`язує такі наслідки, як визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення з відповідача сплачених нею комунальних послуг у встановленому законом порядку. Також представником позивача не надано доказів, що позивачці було відмовлено у призначенні субсидії за її заявою. Суд прийшов до висновку, що наявний в матеріалах справи акт обстеження житлово-побутових умов за № 335/02-31 22 квітня 2019 року не є достатньою і безумовною підставою для задоволення позову, оскільки не підтверджує факт не проживання відповідача без поважних причин понад один рік, також дана обставина не була доведена позивачем і під час розгляду справи в суді. Відповідачем доведений той факт, що позивач не надавала їй доступ до будинку по [ADDRESS] , що підтверджується поданими доказами: звернення з заявами до Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області, надані відповіді на звернення (а.с.56-62), 23.08.2018 року звернення до суду з заявою про забезпечення позову з приводу її виселення з будинку [ADDRESS] та вселення (а.с.50-51), в якій було судом відмовлено, чого сторони не заперечували в судовому засіданні. Згідно з ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Крім того, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини 3 та 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як зазначено у ст. 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції «Про права дитини» дає кожній дитині право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином, у всіх діях щодо дитини, до досягнення нею повноліття, незалежно від того, ким вони здійснюються, має бути забезпечено як найкраще врахування інтересів неповнолітньої дитини. Судом встановлено, що позивач є власником не всього будинку, а лише 18/25 частини будинку, що розташований по [ADDRESS] , та на думку суду зловживає своїми процесуальними правами, оскільки умисно не повідомила про факт належності 7/25 частини спірного будинку її сину та батьку її онуків [PERSON] , що стало відомо суду під час судового розгляду від відповідача та не залучено в до розгляду справи іншого співвласника майна, позивачем не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належним ій житловим приміщенням та не проживає понад рік без поважних причин. Враховуючи те, що малолітні [PERSON] , 2009 року народження та [PERSON] , 2010 року народження, яким на момент розгляду справи виповнилося 10 та 9 років, відповідно, не мають іншого житла, зареєстровані разом з відповідачкою, яка є їх матір`ю, батько, яких [PERSON] є власником 7/25 частини спірного будинку, та на даний час не проживає в будинку, перебуває на заробітках, що підтверджується поясненнями свідків та матеріалами справи, мають повноцінне право проживати за зареєстрованим місцем проживання разом у відповідності з ст.29 ЦК України зі своєю матір`ю [PERSON] , яка була відсутня за місцем проживання та реєстрації близько року, на думку суду, з поважної причини, оскільки перебувала на заробітках, обоє батьків поїхали за згодою позивачки, а повернувшись з 22.08.2018 року була разом зі своїми малолітніми дітьми позбавлена права позивачем проживати у спірному будинку, в якому останн6я проживала з 2004 року, зробивши ремонт та на даний момент залишаються її особисті документи, речі, придбані за кредитні кошти меблі та техніка. Судом встановлено, що відповідач вимушено, тобто з об`єктивних причин, не проживає в житловому будинку за [ADDRESS] , тобто перебувала на заробітках з лютого 2018 року, а з серпня 2018 року була позбавлена права проживати в будинку позивачем. Отже, причини не користування відповідачем житлом та відсутності її понад один рік у ньому, на переконання суду, є поважними. Зважаючи, що втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, правомірність застосування якого позивачем не доведено, та беручи до уваги, що іншого житла відповідач разом зі своїми малолітніми дітьми не має, для яких це приміщення є єдиним житлом та порушуватиме права відповідачки та її малолітніх дітей на житло, яке охороняється Конституцією України, а також міжнародними договорами, які у відповідності до статті 10 ЦК України є нормами національного законодавства, тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є необґрунтованим та недоведений той факт, що відповідачка була відсутня за місцем своєї реєстрації понад одного року без поважних причин, та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed