Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, яким просить визнати недійсним заповіт від 08 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2684, за яким [PERSON], 1922 року народження заповідала все своє майно з чого б воно не складалось і все що належало б заповідачці на момент смерті [PERSON], [INFO]. Вимоги мотивувала тим, що [INFO] померла її бабуся [PERSON]. До смерті останньої , [INFO] померла , її мати [PERSON], рідна донька [PERSON] 08.08.2008 року бабуся склала вищевказаний заповіт на ім»я тітки [PERSON] Вважає, що заповіт був складений на ім»я відповідача внаслідок оману, помилки , та бабуся у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій, та не могла керувати ними. В своїй заяві позивач посилалась на норми ст. 203, ч.1 ст. 225, ч.1 ст.229, ч.1 ст. 230 , ст.ст. 1247, 1257 ЦК України. В суді позивач та її представник вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити за безпідставністю, необґрунтованістю ( т.1 а.с. 41, 154). Третя особа -приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] , до суду не з»явилась, повідомлялась, просила проводити розгляд справи у її відсутності, подала заперечення ( т.1 а.с. 36-38), в яких зазначала, що 08.08.2008 року до неї особисто звернулась [PERSON] з питання посвідчення заповіту. Нею було перевірено обсяг цивільної дієздатності за її паспортом, який вона надала та при складанні заповіту , його посвідченні у неї, як нотаріус а не виникало будь-яких сумнівів щодо дієздатності заповідача, так як остання розуміла суть і значення своїх дій, і могла керувати ними. 08.04.2014 року судом залучено до участі в справі третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] ( т.2 а.с.19), яка також у поданій до суду заяві просить визнати недійсним заповіт від 08 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2684, за яким [PERSON], 1922 року народження заповідала все своє майно з чого б воно не складалось і все що належало б заповідачці на момент смерті [PERSON], [INFO]. Посилається на те, що прабаба, з якою вона проживала по день її смерті , при вчиненні заповіту на ім»я відповідача не усвідомлювала значення своїх дій, та не могла керувати ними. Свідок [PERSON] , в суді пояснювала , що померла її прабаба, з якою вона проживала [ADDRESS] . Баба після смерті своєї дочки -[PERSON], знаходилась у глибокій депресії, вела себе неадекватно, називала її іменем своєї покійної доньки. Були такі моменти, що [PERSON] не розуміла скільки годин на годиннику , одягалась не по погоді ; говорила, що її хочуть отруїти; не могла самостійно рахувати гроші, плутала нулі. Свідок [PERSON] в суді також пояснила, що проживала по-сусідству із померлою та її правнукою. Дійсно, [PERSON] після смерті своєї доньки вела себе неадекватно, влітку одягала теплі речі, говорила, що їй холодно; розмовляла із тваринами, зокрема своєю собакою як з людиною. Свою доньку бачила в правнучці, називала її [PERSON]. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що [PERSON] була здорова, вона ніколи за нею нічого неадекватного не помічала. Свідок [PERSON] також в суді вказала на адекватність заповідача. Тотожні свідчення надала і свідок [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, правову позицію їх представників, самостійно третю особу , пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення вимог первісного позову та задоволення позову третьої особи із самостійними вимогами, з наступного. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] померла [INFO]. Відповідно до заповіту, посвідченого 08 серпня 2008 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого у реєстрі за №2684, [PERSON] заповідала своє майно [PERSON]. На час відкриття спадщини заповіт є чинним, що підтверджується витягом зі Спадкового реєстру ( т.1. 68-69) . 14.08.2012 року відповідачем отримано свідоцтва про право на спадщину за заповітом ( т.1 а.с. 134-139). Правочин може бути визнаний недійсним виключно з підстав передбачених законом. Глава 16 ЦК України у параграфі 1, 2 визначає загальні положення про правочини, вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину та правові наслідки недодержання вимог закону сторонами при вчиненні правочину. Згідно статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Статтею ст.230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач вказувала, що складений [PERSON] заповіт не відповідав її волі, оскільки був вчинений під впливом обману, та помилки , які були застосовані з боку відповідача. Наведені позивачем доводи не можуть бути прийняті до уваги , виходячи з наступного. За змістом ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх право чинів, застосовується загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Отже, відповідно до викладеного, складання заповіту є одностороннім правочином. Згідно роз'яснень Верховного Суду України, що містяться у п.20 постанови Пленуму N 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", норми статті 230 ЦК України, не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Тому, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог , з підстав вчинення правочину під впливом омани, помилки , має бути відмовлено за безпідставністю цих вимог. Також позивач вказала на порушення порядку складання і посвідчення заповіту, що свідчить про його нікчемність на підставі ст. 1247 ЦК України. Суд вважає, що вказаний заповіт був посвідчений відповідно до вимог ст. 1247, 1248 ЦК України. Разом з тим, як встановлено судом, [PERSON] з 2007 року страждала на дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ст. , змішанного генезу , вестибулопатичний синдром; в 2007 році оглядалась двічі- 23.01.07 року та 07.02.07 року, про що є відповідні записи в медичній картці амбулаторного хворого, станом на 22.01.2008 року вказаний діагноз було підтверджено. Судом, за клопотанням позивача була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза та судово-почеркознавча експертиза. Згідно висновку №366 від 22.01.14 року судово-почеркознавчої експертизи , виконавець рукописних записів на лицевій стороні бланку та записів у графі «підпис» заповіту від 08.08.2008 року, складеного [PERSON], зареєстрованого за № 2684, або являвся особою похилого віку, або перебував у хворобливому стані ( т.1 а.с. 217-222). У зв'язку з тим, що у висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 128 від 11.03.2014 року відсутній чіткий висновок про психічний стан [PERSON] , судом за клопотанням позивача, була призначена додаткова посмертна судово-психіатрична експертиза. Відповідно до висновку додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи № 217 від 25.04. 2014 року, у період часу, до якого відноситься складання заповіту ( 08 серпня 2008 року), комісія прийшла до висновку, що [PERSON] під час складання заповіту 08 серпня 2008 року страждала судинною деменцією з маренням , за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій і розумно ними керувати ( т. 2 а.с. 34-35). Як зазначалось у висновку, саме стресова подія (смерть доньки -[PERSON]) , яка померла у [INFO], значною мірою поглиблює та загострює симптоми перебігу зазначених вище хвороб , а саме - прогресуюче погіршення пам»яті , в першу чергу оперативна пам»ять, прогресуюча загальмованість всіх психічних процесів, порушується здатність до суджень , унеможливлюється здатність до вищих форм психічної діяльності , до аналізу та синтезу , особливо в ускладнених ситуаціях та в ситуаціях необхідності прийняття рішень , коли хвора людина стає розгубленою, психічно безпорадною , легко навіюваною та пасивно підкоряємою і не здатна передбачати наслідки своїх дій. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до роз'яснень, які викладені у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами положень ч. 1 ст. 225 ЦК України висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частина 1 ст. 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частиною 2 ст. 1257 ЦК України закріплено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Встановивши вищевказані фактичні обставини справи та проаналізувавши норми закону, які регулюють виниклі спірні правовідносини сторін, суд вважає, що зібрані докази, в їх сукупності, дають підстави для висновку про недійсність заповіту, так як достеменно встановлено, що в момент його укладення заповідач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Судові витрати суд вирішує на підставі статей 79, 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial