Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДБК «Уровень» про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у якому просить: стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ВУСО» суму завданої матеріальної шкоди в розмірі 21 685,03 грн.; стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» витрати з оплати судового збору у розмірі 2270 грн. Свої вимоги мотивує тим, що між ПАТ «Трахова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено електронний Договір добровільного страхування наземного транспорту «Наша Автоцивілка» №5035166-02-00-00 від 04.10.2019 року, за яким Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. [NUMBER] . 18 червня 2020 року о 15 годині 40 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем марки МАЗ д.р.н. [NUMBER] , рухаючись біля будинку №125 по вул.Гольдбергівській у м.Харкові, на порушення вимог пункту 2.3 а ПДР перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, внаслідок чого відірвались задні два колеса зліва та одне з колес внаслідок інерційного руху здійснило зіткнення з автомобілем марки Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. [NUMBER] , який рухався у зустрічному напрямку, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Згідно з Постановою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 14.07.2020 року особою, винною у скоєнні ДТП, є [PERSON] , якого було притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Відповідно до рахунку СТО вартість відновлювального ремонту складає 52767 грн. Згідно із ст.25 ЗУ «Про страхування», умов Договору, на підставі заяви Страхувальника на виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «ВУСО» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 52 767 грн. Факт проведення зазначеної виплати підтверджується страховим актом №2035995-1 від 02.07.2020 року та платіжним дорученням № 17767 від 02.07.2020р. Представник позивача зазначає, що оскільки сума понесених збитків в повному обсязі не була сплачена ПрАТ «УПСК» то з огляду на приписи ст..1194 ЦК України різниця між сумою страхового відшкодування за Полісом та фактично завданих збитків, а саме: 21 685,03 грн. підлягає стягненню з відповідача. На момент подання позовної заяви до суду у позивача відсутні докази про перебування водія транспортного засобу МАЗ д.р.н. [NUMBER] [PERSON] з ТОВ «ДБК`УРОВЕНЬ» у трудових (службових) відносинах та чи був відповідач при виконанні робочих обов`язків на момент ДТП, що сталася 18.06.2020р. З метою врегулювання спору в досудовому порядку ПрАТ «СК «ВУСО» зверталося до відповідача та третьої особи, втім станом на дату звернення до суду з цією позовною, шкода не була відшкодована відповідачем навіть частково. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав клопотання з проханням розгляд справи здійснювати за відсутності представника ПрАТ «СК «ВУСО», судовий розгляд справи здійснювати на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав клопотання з проханням судове засідання призначене на 05.08.2021 року та всі інші судові засідання проводити за його відсутності. Представник третьої особи - ТОВ «ДБК «Уровень» в судове засідання, призначене в режимі відеоконференції не з`явилася, про місце, день та час його проведення була повідомлена, судове засідання в режимі відеоконференції не відбулося, відповідно до положень ч.5 ст.212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв"язку тощо, несе представник третьої особи, якою було подано відповідну заяву. Згідно змісту письмових пояснень, наданих представником третьої особи - ТОВ «ДБК «Уровень» позовні вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» не підлягають задоволенню, вважає пошкодження автомобіля незначними, що на думку представника дає підстави сумніватися в обгрунтованості наданого кошторису. Відповідно до ст.247 ЦПК України за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснюється. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та третя особа як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. 4 жовтня 2019 року між ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір, страхування наземного транспорту «Наша Автоцивілка», предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме автомобіля Toyota Land Cruiser 200, д.р.н. [NUMBER] . Як вбачається з постанови судді Червонозаводського районного суду м.Харкова від 14 липня 2020 року (справа №646/3799/20, провадження № 3/646/1301/2020), 18 червня 2020 року о 15 год. 40 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем марки «МАЗ» реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись біля будинку №125 по вулиці Гольдбергівській у м.Харкові на порушенням вимог пункту 2.3а Правил дорожнього руху (затверджені постановою Кабінету Міністрів України 10 жовтня 2001 року №1306), перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, внаслідок чого відірвались задні два колеса зліва та одне з колес внаслідок інерційного руху здійснило зіткнення з автомобілем марки «Toyota» реєстраційний номер [NUMBER] , який рухався у зустрічному напрямку, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. та стягнуто в дохід держави судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп. На підставі страхового акта №2035995-1 від 02.07.2020 було виплачена сума страхового відшкодування у розмірі 52 767 грн., що підтверджується платіжним дорученням №17767 від 02.07.2020 року. Відповідно до листа ТОВ ДБК «Уровень», [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] станом на 18.06.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ДБК «Уровень» і 18.06.2020 виконував трудові обов`язки. [PERSON] станом на 18.06.2020 займав посаду водія транспортних засобів. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд дійшов висновку про наявність вини водія [PERSON] у вчиненні ДТП, яка відбулася 18 червня 2020 року. Такі висновки суду підтверджуються постановою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 14.07.2020 року у справі № 646/3799/20, провадження 3/646/1301/2020 про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, стосовно дій [PERSON] у порушенні Правил дорожнього руху, що вони мали місце та вчинені ним. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в п.4 своєї постанови № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», роз`яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Також у пункті 6 вказаної постанови зазначено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року (справа № 461/8496/15-ц провадження № 14-154цс19) вказала наступне. Правило відшкодування шкоди, спричиненої джерелом підвищеної небезпеки сформульоване у частині другій статті 1187 ЦК України. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Суб`єктом права вимоги (потерпілим) у зазначеному зобов`язанні може бути будь-яка особа, якій заподіяно шкоду. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки. Стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Для вирішення питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за вказаною вище статтею необхідно визначити дві основні ознаки володільця: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака означає, що володільцем визнається тільки та особа, яка володіє об`єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку, на відповідній правовій підставі: право власності, інше речове право, договір оренди, доручення, підряду тощо. Матеріальна ж або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечних об`єктів. Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України. Як вбачається з листа ТОВ ДБК «Уровень», [PERSON] , [INFO] , станом на 18.06.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ДБК «Уровень», 18.06.2020 виконував трудові обов`язки. [PERSON] станом на 18.06.2020 займав посаду водія транспортних засобів. Отже, шкоду завдано працівником [PERSON] під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків, у зв`язку з цим зобов`язання щодо її відшкодування, у разі відповідного доведення, покладається на роботодавця, тобто ТОВ «ДБК «Уровень» (ч.1 ст.1172 ЦК України), яке має бути належним відповідачем по даній справі. Кожна особа має конституційне право на судовий засіб захисту, зокрема право на пред`явлення позову в процесуальному розумінні. Відсутність же права на позов у матеріально-правовому розумінні є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю. Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1 та 2 статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Як вбачається з позовної заяви, представник ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» позов до ТОВ «ДБК «Уровень» не подавав, клопотання про залучення його до участі у розгляді справи у якості співвідповідача не заявляв. Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте положеннями пунктів 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Також, Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року (справа № 554/8386/17 провадження № 61-15198св19) вказав наступне. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 1, 4 і 5 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача - належного відповідача. Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. З огляду на зазначене, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Отже, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, що до цього причетні. Так як [PERSON] є неналежним відповідачем, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що він не позбавлений права звернутися до суду з позовом до належного відповідача, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, згідно яких у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed