Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав, посилаючись на наступні обставини. 09 липня 2005 року між нею і відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 360. Від цього шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, зареєстрованим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний запис за № 805. З листопада 2009 року сімейно - шлюбні відносини були фактично припинені, а 04 жовтня 2010 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області шлюб було розірвано (рішення набуло чинності 15.10.2010 року). Окрім цього, згідно даного рішення, судом було вирішено, що дитина залишається проживати разом з нею. Також Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесено рішення про стягнення аліментів, відповідно до якого відповідач зобов'язаний сплачувати на її користь аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 11 жовтня 2010 року до досягнення дитиною повноліття. Проте, відповідач ухилявся від виконання даного рішення суду і аліменти на утримання дитини не виплачував, будь - якої іншої допомоги на утримання дитини не надавав, тому були порушені права та законні інтереси неповнолітньої дитини. У зв"язку з цим її матеріальне становище значно погіршилось. Внаслідок неналежного виконання рішення суду за відповідачем станом на 31.07.2017 року утворилася заборгованість в розмірі 68 678,65 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам по виконавчому листу № 2-4547, наданого державним виконавцем Нікопольського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Сінченко О.В. Зазначає, що відповідачу добре відомо про існування заборгованості по аліментам, бо його неодноразово викликали на прийом до державного виконавця, на виконанні якого перебував виконавчий лист, однак відповідач жодних зусиль для погашення заборгованості не докладає. Крім цього, після розлучення відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. На сьогоднішній день дитина майже не пам'ятає батька та немає до нього ніяких почуттів. Також в спілкуванні з нею ніколи про нього не питала та не цікавилась. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. З листопада 2009 року вони з донькою проживають з її батьками. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між нею, дитиною і батьками склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Увесь цей час вона виховує дитину самостійно, створює їй належні умови виховання, утримує її, купує одяг, взуття та інші речі, необхідні для нормального розвитку, забезпечує навчання. Крім цього дитина знаходиться на обліку в дитячій поліклініці, їй вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, стан здоров'я задовільний. Отже, відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків, що виражається, зокрема, у тому, що він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, а саме: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкується з дитиною взагалі, що порушує нормальне самоусвідомлення дитини; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. Названі дії, у відповідності до ст.164 Сімейного кодексу України, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст.150 СК України, серед яких також, є обов»язок батька піклуватися про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування її та її дитини, а з її боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з ним та прийманні участі батька в вихованні доньки, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість та вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом. Згідно ч.2 ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності з ч.2 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Нехтування батьківськими обов'язками з боку батька, на її думку, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має права батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Відповідно до ст.165 СК України, з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися і особа, в сім'ї якої проживає дитина. У відповідності з ч.4, 5 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У зв'язку з цим зазначений орган необхідно залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.164 СК України, батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Відповідач своїх батьківських обов'язків, зокрема обов'язку виховувати та утримувати дитину до досягнення повноліття, не виконує протягом тривалого часу та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. За таких обставин позбавлення батьківських прав не є порушенням прав такого батька, оскільки, згідно з ч.1 ст.168 СК України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду із заявою про надання їм права на побачення з дитиною. Суд може дозволити разові, періодичні побачення з дитиною, якщо це не завдасть шкоди її життю, здоров'ю та моральному вихованню, за умови присутності іншої особи. Крім того, в порядку ч.1 ст.169 СК України, якщо змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При цьому, вирішуючи спір, суд має першочергово виходити саме з прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Рішення Європейського Суду з прав людини, згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», мають в Україні значення джерела права. За ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В силу ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, вимогами закону унормовано відповідальне ставлення батьків до своїх батьківських обов'язків. На підставі цього звернулась до суду і просить позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав щодо [PERSON], [INFO]. В судове засідання сторони та представник третьої особи не прибули. Позивачка надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі і просила суд їх задовольнити. Представник третьої особи також надала заяву про розгляд справи у свою відсутність. Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином і судовими повістками з поштовими повідомленнями, які повертались без вручення, і оголошеннями на сайті Судової влади. Однак, до суду не прибув, будь-яких заяв про розгляд справи у свою відсутність чи про відкладення розгляду справи до суду не надав. Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідачів. Вислухавши сторони, розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвинутись фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровою та нормальним шляхом і в умовах волі і гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно із ст.164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], яка народилась в м.Нікополі Дніпропетровської області (а.с.5). Поліна проживає разом з мамою - позивачкою по справі. Батько неповнолітньої [PERSON] - громадянин України [PERSON], [INFO], не займається вихованням, утриманням, забезпеченням, навчанням та лікуванням дитини, має заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON], які складають станом на 31.07.2017 року 68 678, 65 грн. (а.с.8-10). Служба у справах дітей Нікопольської міської ради не змогла зробити висновок про доцільність або недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до неповнолітньої [PERSON], оскільки не змогли встановити його місце знаходження та вияснити причини ухилення від виконання батьківських обов»язків (а.с.21). Однак, суд вважає, що той факт, що представниками третьої особи на вдалось встановити місцезнаходження відповідача, вже свідчить про факт небажання відповідача виконувати батьківські обов»язки відносно малолітньої [PERSON]. З огляду на вищевикладене, виходячи з інтересів дитини, враховуючи психологічний стан дитини, думку представника служби у справах дітей, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved