Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належним їй на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідачка була співмешканкою її сина [PERSON] , за вище вказаною адресою зареєстрована, але після припинення фактичних сімейних відносин, з 2005 року не проживає без поважних причин. Реєстрація відповідачки перешкоджає їй вільно розпорядитися своєю власністю, шляхом відчуження житла. Вирішити спір у добровільному порядку вона не має можливості, оскільки їй невідоме місце перебування відповідачки. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивачка подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мала. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення судового виклику рекомендованим листом з повідомленням за місцем проживання в [ADDRESS] , згідно з даними довідки Баратівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 02.05.2018 року № 276, яке вручено особисто. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , належить житловий будинок [ADDRESS] (зміна назви з [ADDRESS] Зірка згідно з Постановою Верховної Ради України "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ). На підтвердження такого позивачкою надано копію свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Шульгою Т.В. 23 серпня 2000 року та зареєстрованого в реєстрі за №1-900 (а.с. 5); право власності на майно зареєстровано 02 лютого 2001 року у Снігурівській філії ММБТІ та записано у реєстрову книгу №23 за реєстровим №206 (а.с. 6). З 30 липня 2002 року у вказаному жилому будинку, за згоди власника [PERSON] , була зареєстрована відповідачка [PERSON] , яка на той час доводилася співмешканкою її сина [PERSON] та матір`ю їх двох спільних дітей, що підтверджується довідкою Суворського старостинського округу Горохівської сільської ради Миколаївської області від 11 жовтня 2019 року (а.с. 16), а також їх спільний син [PERSON] , місце проживання якого за рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2006 року визначено з батьком [PERSON] (а.с.7). За даними довідок Суворського старостинського округу Широківської сільської ради Миколаївської області № 83 від 03 жовтня 2019 року (а.с.9) та від 11 жовтня 2019 року (а.с. 16), а також акту депутата Горохівської сільської ради Миколаївської області Шміля С.М. від 04 жовтня 2019 року, який підтверджено сусідами [PERSON] та [PERSON] (а.с.8), [PERSON] , 1982 року народження, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з 2005 року не проживає. Позивачка зазначає, що після припинення фактичних сімейних відносин з її сином, відповідачка з 2005 року змінила місце проживання, на зв`язок остання не виходить. Таким чином, відповідачка не є членом сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідачки за зареєстрованим місцем проживання тривалий строк, а саме з 2005 року, тобто понад чотирнадцять років, відсутності доказів щодо створення позивачкою перешкод у користуванні житлом, участі відповідачки в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачки понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку, при цьому реєстрація відповідачки створює для позивачки перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Судові витрати з відповідачки позивач просила не стягувати.

Outcome: approved