Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому послався на таке. На підставі договору купівлі-продажу від 08 вересня 2004 року ВВК №419054 він є власником житлового будинку [ADDRESS] . З 28 грудня 2016 року у будинку зареєстрована співмешканка сина [PERSON] . З червня 2017 року відповідач систематично вживає спиртні напої, порушує громадський порядок та влаштовує сімейні скандали, вживає нецензурну лексику в його бік, належним чином не виконує батьківські обов`язки по відношенню до доньки [PERSON] , 2016 року народження, постійно зникає на 2-3 тижні, залишаючи дитину на нього, на жодні заходи з боку поліції та служби у справах дітей не реагує. Він неодноразово звертався до поліції з приводу неналежної поведінки відповідача, звернення мали місце у вересні-жовтні 2019 року та останнього разу 16 листопада 2019 року. Крім того, відповідач не приймає жодної участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг. Він є пенсіонером і вказані витрати для нього є значними. На неодноразові прохання позивача в період з травня 2019 року по теперішній час знятися з реєстрації місця проживання, відповідач відмовляється. Враховуючи викладене, посилаючись на істотне погіршення стану здоров`я внаслідок таких дій відповідача, просив виселити відповідача з належного йому житлового будинку без надання іншого житлового приміщення за неможливістю спільного проживання. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, пославшись на обставини, викладені у позові, щодо ухвалення по справі заочного рішення заперечень не мав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом направлення за місцем проживання судового виклику рекомендованим листом з повідомленням, який вручено. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі нотаріально посвідченого 08 вересня 2004 року договору купівлі-продажу позивач [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується також і копією Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 94187, виданого 08 вересня 2004 року, та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно в Бюро технічної інвентаризації № 50873625 від 18 жовтня 2004 року (а.с. 7-8). За згоди власника житла з 28 грудня 2016 року у житловому будинку зареєстровано місце проживання співмешканки сина [PERSON] , [INFO] , разом з дитиною [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копії Будинкової книги за адресою: [ADDRESS] , та підтверджено адресною довідкою, виданою 09 грудня 2019 року № 1078/01-2.5 Виконавчим комітетом Снігурівської міської ради (а.с. 9-11, 31) та довідки Виконавчого комітету Снігурівської міської ради Миколаївської області № 4400 від 08 серпня 2019 року про склад сім`ї (а.с. 15). Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 по справі № 295/16994/15-ц, у якої Верховний Суд роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За такого, судом встановлено, що відповідач [PERSON] є членом сім`ї власника житла, яка була вселена до будинку за його згодою. На підтвердження факту неприязних стосунків та порушення відповідачем правил співжиття, позивачем надано: акт депутата Снігурівської міської ради Миколаївської області від 19 вересня 2019 року, згідно з яким [PERSON] , [INFO] , прописана та проживає за адресою: [ADDRESS] . Зі слів сусідів, [PERSON] з 10 вересня 2019 року і по теперішній час зловживає спиртними напоями, здійснює крадіжки грошей у чоловіка [PERSON] та за їх рахунок вживає спиртне, у п`яному вигляді з`являється у громадських місцях з дитиною, а іноді і забуває її. На прийняті міри працівників поліції не реагує (а.с. 18); повідомлення вихователя ДНЗ № 4, за підписом в.о. завідувача [PERSON] , про факт забирання дитини із ДНЗ № 4 мамою у нетверезому стані, згідно з яким 10 вересня 2019 року о 17:15 за дитиною [PERSON] , вихованкою молодшої групи № 1 прийшла мама [PERSON] у сильному сп`янінні. Вихователь відмовилася віддавати дитину матері, сповістивши при йому батька [PERSON] . З батьками дівчинки було проведено бесіду щодо їх відповідальності за порушення прав і обмеження законних інтересів дитину на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до СК України та Закону України "Про охорону дитинства" ( а.с. 18-21). Свідок [PERSON] , дружина позивача, показала, що [PERSON] її невістка, на даний час продовжує співмешкати з сином позивача та їх спільною дитиною; невістка недбала господиня, наналежним чином виконує батьківські обов"язки, зловживає спирними напоями, без дозволу витрачає зароблені їх сином кошти, не ночує вдома по декілька днів, цим самим провокує його на сварки, ображає її нецензурними словами. Вони з чоловіком бажають її виписати з метою профілактичного впливу на її поведінку як матері та дружини, у іншому разі мають намір позбавити [PERSON] батьківських прав, хоча їх сина- чоловіка відповідача все влаштовує. Свідок [PERSON] - сусідка сім`ї позивача, суду показала, що приблизно місць тому чула сварку у дворі [PERSON] , як вона зрозуміла, сварилися молоді, після чого бачила поліцейську машину біля їх двору. Зі слів [PERSON] їй відомо, що їхня невістка викрадає кошти у чоловіка, зловживає спиртними напоями та неналежно виконує батьківські обов"язки. Вона також часто бачила [PERSON] в стані алкогольного сп"яніння. Коли [PERSON] твереза, вона належно здійснює догляд за донькою. Позивач також зазначив, що відповідач не приймає жодної участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг, які для нього є значними, оскільки він є пенсіонером, на підтвердження чого надав копії розрахункових книг за електроенергію та водопостачання та квитанції про сплату таких, довідку Пенсійного фонду України від 30 вересня 2019 року про перебування на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Миколаївській області та отримання пенсії за віком (а.с.12-14, 16). Крім того, позивач має хворобу зору, про що надав копію виписки Обласної офтальмологічної лікарні Миколаївської обласної ради (а.с. 17). Однак, позивачем не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких відповідно до статті 116 ЖК Української РСР виникає можливість виселення без надання іншого жилого приміщення: систематичне руйнування будинку, використання не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття та як наслідок неможливість спільного проживання. Лише факт звернення до правоохоронних органів зі скаргою на поведінку відповідача, яка, на думку позивача, порушує правила спільного співжиття, без застосування до винних осіб заходів впливу цими органами не є підставою для виселення. Крім того, за повідомленням Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області від 28 лютого 2020 року №2486/72-2020 (а.с. 41), [PERSON] лише один раз притягувалася до адміністративної відповідальності органом поліції за ст. 178 ч. 1 КУпАП (АПО 18 №784333 від 06.09.2019 року), якою передбачено покарання за появу в п`яному вигляді у громадському місці. Згідно з постановою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 вересня 2019 року провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Та обставина, що позивач є власником житла, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно проживає, іншого житла не має. За такого, вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed