Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

У липні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі. Від шлюбу у них народилася донька [PERSON], [INFO]. 27.04.2010 року шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу донька постійно проживала з нею у будинку її батьків. Матеріальної допомоги відповідач добровільно не надавав, тому вона була вимушена звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів. З моменту розпаду сім'ї відповідач не виявляє батьківської турботи про дитину, не займається її вихованням, не бачиться з нею, не цікавиться її здоров'ям, умовами життя, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що у свою чергу свідчить про ухилення батька від виконання своїх обов'язків. Крім того на теперішній час стало питання реєстрації доньки за фактичним місцем проживання, у зв'язку з чим вона неодноразово зверталася до відповідача щодо надання письмової згоди для реєстрації [PERSON] по [ADDRESS]. Надати згоди на реєстрацію доньки відповідач категорично відмовився. Тому вона була вимушена звернутися із заявою до служби у справах дітей виконкому Бердянської міської ради з проханням сприяти вирішенню цього питання. Відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності. Таке ставлення батька до проблем дитини та свідоме нехтування батьківськими обов'язками свідчить про байдужість батька та небажання приймати участь у житті дитини. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала. Суду додатково пояснила, що відповідач покинув сім'ю через місяць після народження доньки. З того часу дитину не бачив, вихованням дитини не займався, не цікавився її здоров'ям, до дитини жодного разу не приходив. Коли постало питання щодо реєстрації місця проживання дитини, то він відмовився прийти до паспортного столу щоб написати заяву про надання згоди на реєстрацію доньки. Їй довелося звертатися за допомогою до служби у справах дітей. Щоб не було таких проблем у подальшому вона хоче позбавити відповідача батьківських прав. Представник позивача [PERSON] суду додатково пояснив, що позивачка ніколи не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною. Відповідач свідомо усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не проявляв ніякого інтересу до дитини, не цікавився її життям, здоров'ям, не приймав ніякої участі у її вихованні. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Суду пояснив, що після народження дитини у них з позивачкою почалися скандали. Проживали вони тоді у будинку батьків позивачки. На його думку, дружина самостійно нічого не вирішувала, все за неї вирішувала її мати. До дитини його не допускали. Згодом виставили його речі за двері, тому йому довелося піти з сім'ї. Згодом він поновив сімейні стосунки з першою дружиною. Між позивачкою та її батьками у нього склалися неприязливі стосунки. Через це, щоб не травмувати дитину, він не став приходити до дитини, чекав доки вона підросте. Боявся, що його несподівана поява може бути для дитини психологічним стресом, тому бажав щоб ця зустріч відбулася у присутності психолога. Ходив на консультацію до дитячого психолога з цього питання. Він бажає виховувати свою доньку, регулярно сплачує аліменти на її утримання, а тому просить не позбавляти його батьківських прав. Представник органу опіки та піклування проти задоволення позову заперечує. Посилаючись на висновок органу опіки та піклування, суду пояснила, що на підставі наданих пояснень [PERSON], [PERSON] комісією було одноголосно вирішено, що підстав для позбавлення відповідача батьківських прав не має, оскільки з боку [PERSON] чиняться перешкоди для спілкування батька з донькою. [PERSON] дійсно було притягнуто до адміністративної відповідальності за ненадання згоди на реєстрацію місця проживання дитини. Проте, цей факт не може бути підставою для позбавлення батька батьківських прав. Батько має бажання виконувати свої батьківські обов'язки. З малолітньою [PERSON] було проведено бесіду в ході якою дівчинка розказала, що живе з мамою, бабусею і дідусем, батько до неї не приходить, оскільки працює «на луне», хотіла б, щоб батько відвідував її на дитячих святах у дошкільному закладі. Тобто дитина бажає спілкуватися з батьком. Просить, в інтересах дитини, відмовити у задоволенні позову. Прокурор Мельник М.М. заперечує проти позову, посилаючись на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківських обов'язків, відповідач має бажання виховувати доньку, дитина також підтвердила своє бажання спілкуватися з батьком. А тому, саме в інтересах дитини, просить суд відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявив щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.15,16, 18 постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.02.2007р. по 27.04.2010р. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. Сімейні стосунки між подружжям фактично припинені наприкінці грудня 2008 року. З того часу спільно не проживають. Дитина залишилася проживати із матір'ю. В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що після припинення батьками шлюбних відносин відповідач став проживати окремо, ніякої участі у виховані дитини не бере, більш того ухиляється від виконання батьківських обов'язків і як приклад такого ухилення наводить факт відмови відповідача надати їй письмову згоду на реєстрацію місця проживання дитини і притягнення у зв'язку з цим відповідача до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов'язків. Так, постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.07.2014р. [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 184 КУпАП за ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї доньки [PERSON], так як не вживав заходи для її реєстрації за місцем проживання. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON], мати позивачки, суду показала, що [PERSON] пішов з сім'ї одразу після народження доньки. З того часу до доньки жодного разу не приходив і дитиною не цікавився. Анна про батька ніколи не питає, батько «у нас на луне». Свідок [PERSON], викладач англійської мови в ЦДЮ «Інсайт», суду показала, що [PERSON] відвідує заняття англійської мови, приводить дитину на заняття мати та дід, батька ніколи не бачила. Коли проходили тему про сім'ю, [PERSON] назвала маму, діда та бабу, про батька не згадувала. Свідок [PERSON] суду показав, що останні 3-4 роки товаришує з [PERSON], батьком позивачки, часто приходить до нього. Відповідача ніколи не бачив, чому батько не приходить до своєї доньки [PERSON] він не знає. Свідок [PERSON], вихователь дитячого садку №20, суду пояснила, що з лютого 2012 року працює вихователем у групі, яку відвідує [PERSON]. Дитину до дитячого садка приводить завжди мати, а забирають бабуся або дідусь. Батька ніколи не бачила. Анна про батька ніколи не згадувала. Яке відношення у дитини до батька їй не відомо, оскільки ця тема ніколи не піднімалася. Суд критично ставиться до показань свідків, оскільки ті факти, які були ними повідомлені суду, не свідчать про умисне невиконання батьком своїх батьківських обов'язків і не доводять винної поведінки відповідача. Також суд приходить до висновку, що притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ненадання згоди на реєстрацію дитини за місцем проживання не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав. З пояснень позивачки вбачається, що рішення про позбавлення відповідача батьківських прав їй необхідно для того, щоб в подальшому ніколи не звертатися до відповідача з питань отриманням від нього будь-яких дозволів щодо виховання дитини, які можуть виникнути в майбутньому. Позивачка не надала суду переконливих доказів того, що позбавлення батьківських прав відповідача буде позитивним результатом у долі дитини. Суд приймає до уваги висновок органу опіки та піклування у якому зокрема зазначено, що під час бесіди з малолітньою [PERSON], остання розказала, що батько до неї не приходить, оскільки працює «на луне», хотіла б, щоб батько відвідував її на дитячих святах у дошкільному закладі. Суд розцінює це, як бажання дитини мати батька і спілкуватися з ним. Сімейний кодекс України визначає, що дитина має право на належне виховання, якому кореспондує передбачений ст.150 СК України обов'язок батьків на виховання дитини та її розвиток. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141 Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору щодо позбавлення батьків батьківських прав, суд має враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом тільки в інтересах дитини. Суд також приймає до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Так, у справі Хант проти України (рішення від 7 грудня 2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78)". У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Таким чином, оцінивши надані суду докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду переконливих доказів винної поведінки та свідомого ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своєї доньки, і, як наслідок, застосування до нього на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed