Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

У липні 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із даним позовом до відповідача ТОВ «Лізінгова компанія «ЕТАЛОН», в обґрунтування якого вказала, що 20.08.2014 року між нею та відповідачем був укладений договір фінансового лізінгу № 000900 на придбання трактору МТЗ 1025.2. Згідно умов вказаного договору відповідач як «лізінгодавець» взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізінгу - трактор МТЗ 1025.2 у власність і передати його у користування позивачки як «лізінгоодержувачу». Перед укладенням цього договору представник відповідача повідомила позивачку, що вона повинна сплатити перший лізінговий платіж у розмірі 24\~000 грн., після чого між сторонами буде укладено договір лізінгу, і в семиденний строк після цього позивачка отримає трактор. При цьому представник відповідача не роз'яснила позивачці, що сплачений нею платіж фактично є комісійною винагородою відповідачу за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору лізінгу. В свою чергу, позивачка вважала сплачений нею платіж частковою оплатою вартості трактору, а із усіма умовами договору представник відповідача не ознайомив позивачку належним чином. Позивачка зазначає, що пункти 8.1 та 8.2.1 договору порушують принцип добросовісності, так як розмір платежу за організацію договору є необґрунтованим і неспівмірним із виконаною відповідачем послугою. Крім цього, позивачка вказує, що представник відповідача надав їй недостовірну інформацію щодо умов договору, внаслідок чого вона уклала договір на неприйнятних для неї умовах, оскільки якби вона знала, що сплата 10% від вартості предмета лізінгу, тобто 24\~000 грн., є лише платою за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, то вона не уклала б такий договір. В подальшому, після детального вивчення договору позивачка звернулася до відповідача із вимогою про розірвання договору та повернення сплачених коштів. Відповідач повідомив позивачку про розірвання договору, але відмовився повертати сплачені кошти мотивуючи це тим, що договором це не передбачено. Позивачка вказує, що відповідач здійснює нечесну підприємницьку практику та вводить в оману споживача щодо умов договору лізінгу. Посилаючись на вищевикладене та неможливість в позасудовому порядку захистити свої права, позивачка просила: ●визнати недійсним договір фінансового лізінгу № 000900 від 20.08.2014 року; ●стягнути з відповідача на її користь сплачені за договором кошти у розмірі 24\~000 грн. В судове засідання по справі сторони не з'явилися. Позивач подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала у повному обсязі. Представник відповідача подав свої письмові заперечення разом із клопотанням про слухання справи у його відсутність. Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із такого. Судовим встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 20.08.2014 року між [PERSON] та ТОВ «Лізінгова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізінгу № 000900 на придбання трактору МТЗ 1025.2. (далі договір). Згідно п. 1.1. договору лізінгодавець - ТОВ «Лізінгова компанія «Еталон» зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізінгу у користування майно - трактор МТЗ 1025.2. лізінгоодержувачу [PERSON], а остання зобовязувалася прийняти вказане майно та сплачувати лізінгові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Пунктом 1.3 договору було визначено, що замовлення предмету лізінгу відбувається з моменту підписання лізінгоодержувачем специфікації (додаток № 3 до договору) та сплати лізінгоодержувачем на рахунок лізінгодавця авансового платежу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізінг» від 16.12.1997 р. N 723/97- ВР, фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Частина перша статті 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Із матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] підписала кожну сторінку оспорюваного договору та додатки № 1, № 2 та № 3 до нього, які є його невідємною частиною, а також отримала їх примірники (а.с. 11-25). Крім цього, із наданої відповідачем заяви [PERSON] від 20.08.14 р., вбачається, що вона уважно прочитала та зрозуміла умови договору фінансового лізінгу № 000900 від 20.08.14 р., отримала в повному обсязі інформацію від менеджера-консультанта [PERSON], та отримала примірник договору та відповідні додатки до нього. Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що позивачка ознайомилась з усіма умовами укладеного договору та погодилась із ними, а відтак її доводи про те, що представник відповідача при підписанні договору не дав їй можливості ознайомитись із умовами договору, суд знаходить необґрунтованими, нічим не підтвердженими, та не приймає їх до уваги. У пункті 2.1. договору даються визначення термінів, що вживаються у даному договорі, зокрема, зазначено що авансовий платіж це сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізінгу, в розмірі, вказаному в додатку № 1 до даного договору, сплачена лізінгоодержувачем на рахунок лізінгодавця до дати передачі предмета лізінгу. Комісія за організацію це одноразова плата за організацію та оформлення даного договору лізінгоодержувача лізінгодавцю при укладенні договору. Стаття 8 укладеного між сторонами договору лізінгу визначає склад лізінгових платежів, їх розрахунок та порядок сплати, у тому числі, визначає, що перший лізінговий платіж (п. 8.2.1 договору) складається із: ●комісійної винагороди лізінгодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (далі- комісія за організацію), яка визначається у додатку №1 до договору; ●авансу ціни предмета лізінгу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку №2 до договору; ●комісійної винагороди лізінгодавця за передачу предмета лізінгу, як платіж, що покриває витрати лізінгодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізінгу на користь лізінгоотримувача, та визначений у додатку № 3 до договору. Із матеріалів справи вбачається, що на виконання умов укладеного сторонами договору, позивачка сплатила у день підписання договору, 20.08.2014 року, платіж у розмірі 24\~000 грн. як комісію за організацію до договору, про що було зазначено у квитанції № 0.0.290602979.1 від 20.08.14 р., яка наявна у матеріалах справи. Враховуючи таке, а також розрахунки, наведені у додатках до договору лізінгу, які підписані позивачкою, суд знаходить необґрунтованими доводи позивачки про те, що при сплаті такого платежу вона вважала його частковою оплатою вартості предмета лізінгу. Частина перша статті 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК саме на момент вчинення правочину. Частинами 1,2,5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 року по цивільній справі № 6-80цс12. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка вказувала на те, що пункти 8.1. та 8.2.1. порушують принцип добросовісності через те, що розмір платежу за організацію даного договору у розмірі 24\~000 грн. є неспівмірним виконаній відповідачем послузі і його затратами при укладенні договору. Однак положеннями статті 16 Закону України «Про фінансовий лізінг» визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Крім цього, статтею 632 ЦК України визначано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Крім цього, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізінг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Право лізінгоодержувача на розірвання договору та відшкодування сплачених ним коштів передбачається і п. 12.11 договору, який визначає, що у випадку розірвання даного договору лізінгоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізінгу, лізінгодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансового платежу. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізінгоодержувачу не повертається. Це положення не може вважатись несправедливим у розумінні п.5 ст. 18 Закону України «Про фінансовий лізінг», яка визначає несправедливими умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Судовим розглядом встановлено, що позивачка скористалася своїм правом на розірвання договору фінансового лізінгу шляхом подання відповідачу відповідної заяви від 19.09.2014 р., яка була розглянута відповідачем, після чого договір був розірваний, про що позивачка була повідомлена листом № 574 від 21.10.2014 року. Статтею 11 Закону України «Про фінансовий лізінг» визначені права та обов'язки лізінгоодержувача, та визначено, що він має право: 1) обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; 2) відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; 3) вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; 4) вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Лізингоодержувач зобов'язаний: 1) прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; 2) відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов'язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; 3) своєчасно сплачувати лізингові платежі; 4) надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; 5) письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; 6) письмово повідомляти про порушення строків проведення або непроведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; 7) у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Лізингоодержувач може мати інші права та обов'язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів. Визначені у цій статті права лізінгоодержувача передбачаються і положеннями п. 1.4 договору, який визначає право лізінгоодержувача самостійно обирати транспортний засіб та продавця (постачальника), про що зазначається у специфікації. Пункт 4.4.3 договору надає право лізінгоодержувачу вимагати, у тому числі і від лізінгодавця, усунення будь-яких порушень його законних прав на предмет лізінгу, та проводити дострокову сплату всієї суми лізінгових платежів (п. 4.4.1), а також набути право власності на предмет лізінгу (п. 4.4.2). Визначені у цій статті обов'язки лізінгоодержувача узгоджуються із положеннями п. 4.2 договору. Відповідно до п. 14 статті першої Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Однак, аналізуючи оспорювані позивачкою положення договору та вимоги цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що положення договору не містить ознак несправедливості у розумінні вищенаведеної норми права та узгоджуються із положенням Закону України «Про фінансовий лізінг», та відповідними положеннями Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням усього вищевикладеного суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення свого позову, не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, так як вони не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, і у суду немає підстав для визнання укладеного між сторонами договору фінансового лізінгу недійсним та стягнення з відповідача на користь позивачки сплачених нею коштів. На підставі ч. 2 ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі відносяться на рахунок держави, так як позивачка звільнена від їх сплати на підставі п.7 ч.1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на день звернення до суду із даним позовом).

Outcome: dismissed