Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Представник позивача звернулась з позовом до відповідача, про визнання втратившим права користування житлом по [ADDRESS] . Представник позивача обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що даний житловий будинок належить позивачці на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності видане на підставі рішення Новоселицького районного суду від 02 квітня 2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2015 рік. В даному будинку проживав її співмешканець [PERSON] з яким разом не проживають з 2011 року. Факт відсутності відповідача за вказаною адресою підтверджується актом опитування сусідів. Вважає, що відповідач втратив право на проживання в будинку по [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача позов пітримала в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та просить суд позов задовольнити. Відповідач будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи по суті в судовому засіданні не з`явився і не повідомив суд про причину своєї неявки. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. По справі є в наявності достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд вислухавши пояснення сторін та дослідивши надані сторонами докази, дійшов наступних висновків. Матеріалами справи судом встановлено, що житловий будинок розташований по [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 липня 2015 року за №40018148. Право власності зареєстровано на підставі рішення Новоселицького районного суду від 02 квітня 2015 року Справа №2-1034/2014 рік, про визнання права власності на спадкове майно. З акту опитування сусідів від 27 липня 2020 року затвердженого в.о. старости с. Маршинці, Новоселицького району вбачається, що [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] але не проживає з 2011 року. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Об`єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст. 391 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому положення ст. 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, якщо порушується його право на вільне користуватися і розпоряджатися соєю власністю. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно переважно або тимчасово. Згідно ст. ст. 6. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення, або права користування житлом..). Громадяни України та інші особи, зобов`язані протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи у сукупності пояснення сторін, зазначені докази та правові норми суд дійшов висновку, що право відповідача на проживання в житловому будинку по [ADDRESS] було похідним від перебування у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] та після припинення шлюбних відносин між сторонами склалися правовідносини з найму житлового приміщення, тому у відповідності до вимог ст.71,72,109,116 ЖК України, відповідач за даним позовом підлягає виселенню, оскільки більш як шість місяців без поважних причин не проживає за вказаною адресою та він не відноситься до категорії осіб за яким зберігається житлове приміщення у разі відсутності більш як шість місяців. Відповідно до вимог ч. 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки представник позивача не бажає відшкодування понесених судових витрат суд вважає, їх не стягувати з відповідача.

Outcome: approved