Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-29 00:00:00

У березні 2019 р. представник позивача звернувся з позовними вимогами про визнання за позивачкою [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] , який є спільною сумісною власністю подружжя. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 20.02.1991 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. 19.07.2000 року шлюб між ними був розірваний. За час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя [PERSON] 19.02.1997 року придбав будинок [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу нерухомості. Розпорядженням № 125/1 від 19.02.2016 року «Про перейменування бульвару, вулиць, площі і провулків у місті Києві» Київського міського голови, [ADDRESS] була перейменована на - на [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті нотаріусом Халявкою Н.М. була відкрита спадкова справа, а спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . З метою одержання свідоцтва про право власності на частку в будинку, позивачка в грудні 2018 року звернулась до приватного нотаріуса із відповідною заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя. Проте, приватний нотаріус Халявка Н.М. своєю Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 29.12.2018 року вих. № 1010/02-31 відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, на 1/2 частину будинку в зв`язку із тим, що 19.08.2000 року шлюб між нею та померлим [PERSON] було розірвано та на момент його смерті , а свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя видається нотаріусом в разі смерті одного з подружжя. Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ на 1/2 частину будинку, як на спільне майно подружжя, придбане за час перебування у шлюбі з померлим [PERSON] , то за захистом свої прав вона звернулась до суду. 25.02.2019 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями визначено суддю Величко Т.О. Ухвалою судді від 28.02.2019 відкрито провадження по справі, розпочато підготовче провадження. 18.06.2019 року ухвалою суду витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ГТУЮ у м.Києві Халявки Наталії Миколаївни належним чином завірену копію спадкової справи № 38/2018, заведену після смерті [PERSON] , який мешкав за адресою: [ADDRESS] . 27.06.2019 ухвалою суду залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- [PERSON] 20.09.2019 року ухвалою суду закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивачки позовну заяву підтримав та просив її задовольнити. Відповідач [PERSON] у содовому засіданні позов визнав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явився, просив слухати справу без його участі, позовні вимоги визнав. Третя особа - [PERSON] до суду не з`явилась, просила слухати справу за її відсутності, просила позовні вимоги задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 20.02.1991 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб (актовий запис № 183 від 20.02.1991 року), що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 112-12). 19.07.2000 року шлюб між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був розірваний (актовий запис № 425 від 19.08.2000 року), що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.13-14 ). Також судом встановлено, що [PERSON] 19.02.1997 року придбав будинок номер [ADDRESS] що підтверджується Листом КП KMC «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 27.11.2018 року (а.с.) та Договором купівлі-продажу нерухомості від 19.02.1997 року (а.с. 16-17). Розпорядженням № 125/1 від 19.02.2016 року «Про перейменування бульвару, вулиць, площі та провулків у місті Києві» Київського міського голови, [ADDRESS] була перейменована на [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до ч.І ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З таких обставин, вимоги позивачки ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню.

Outcome: approved