Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить поновити її на посаді провідного юрисконсульта Державного підприємство «Шахта імені Максима Горького» з 19.06.2014 року; визнати незаконним наказ № 196 від 23.06.2014 року про її звільнення за прогули; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.06.2014 року по день винесення рішення; зобов'язати відповідача провести виплату по листку непрацездатності з 19.06.2014 року по 23.06.2014 року; стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 7000 гривень. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що на Державному підприємстві «Шахта імені Максима Горького» вона працювала з 01.11.1999 року на посаді провідного юрисконсульта. 13.08.2012 року позивачка була звільнена за прогули. 15.01.2013 року рішенням Калінінського районного суду позивачка була поновлена на попередній посаді, яке було залишено без зміни в частині поновлення на роботі рішенням Апеляційного суду Донецької області. Проте, того ж дня 08.04.2013 р. її знов було звільнено по п.1 ст. 40 КЗпП України незважаючи на перебування на лікарняному та порушення процедури звільнення робітників. Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 12.06.2013 р. вона була поновлена на попередній посаді. 14.06.2013 р. її втретє було звільнено по п.1 ст. 40 КЗпП України та рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 20.11.2013 р. вона була поновлена на попередній посаді, яке було залишено без зміни ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06.02.2014 року. Після поновлення на роботі 13.02.2014 року її у цей же день було незаконно звільнено наказом №62 по п. 1 ст. 40 КЗпП за скороченням штату. 19.03.2014 року рішенням Калінінського районного суду позивачка була поновлена на попередній посаді, яке було залишено без зміни ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01.06.2014 року. Після поновлення на роботі 23.06.2014 року її було незаконно звільнено наказом №196 по п. 4 ст. 40 КЗпП за прогули 19.06.2014 року та 20.06.2014 року, в той час, коли позивачка знаходилася на листку непрацездатності з 19.06.2014 по 23.06.2014 року. Позивачка вважає звільнення незаконним, та таким, що не відповідає нормам трудового законодавства. З 13.08.2012 року по теперішній час позивачка не працює. Звільнення її з роботи з незаконних на її думку підстав призвело до моральних страждань. Вона не має можливості працевлаштуватися. Це призвело до тяжкого матеріального стану, зміни укладу життя, погіршення стану здоров'я. Моральну шкоду, заподіяну йому неправомірними діями відповідача, оцінює в 7000 гривень. Просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги і дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Про день, час і місце розгляду справи був сповіщений у порядку ст. 74 ЦПК України, що підтверджується представленими в матеріалах справи документами. До суду надав заяву, в якій просив справу розглянути у відсутність представника Державного підприємства «Шахта імені Максима Горького». У справі мається достатньо матеріалів про права і взаємини сторін, суд приходить до висновку про можливість розглянути дану справу під час відсутності представника відповідача на підставі наявних досліджених у судовому засіданні доказів. Позивач заперечує проти заочного вирішення справи. Розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, суд вважає, що позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 60 ч.ч. 1, 4 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ч.1, ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно до вимог ст. 23 КзпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до вимог п. 4 ч.1, ч.2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в том числі відсутності на роботі більш трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України на власника або уповноваженого їм органу покладений обов'язок зробити з працівником розрахунок в терміни, передбачені ст. 116 КЗпП України. Стаття 115 КЗпП України та стаття 24 Закону України «Про оплату праці» регулюють строки виплати заробітної плати: заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи організації, проводиться в день звільнення, а в разі якщо він не працював у день звільнення, то ці суми виплачуються не пізніше наступного дня після звернення працівника за розрахунком. Згідно положень ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.п. 17,18,22 постанови № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Судом встановлено, що позивач знаходилася з відповідачем у трудових відносинах на посаді юрисконсульта з 01.11.1999 року (наказ № 368 к) по 05.09.2003 року (наказ № к 193) та з 02.08.2004 року (наказ № 1716) по 13.08.2012 року (наказ № 57 к), що підтверджується записом у її трудовій книжці та наказами відповідача. 13.08.2012 року [PERSON] було звільнено з займаної посади відповідно до наказу № 57к від 13.08.2012 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з прогулами. 15.01.2012 року рішенням Калінінського районного суду м. Донецька скасовано наказ №57 від 13.08.2012 року про звільнення [PERSON] за прогули та позивачку поновлено на роботі. 28.03.2013 року рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 13.08.2012 року в частині поновлення [PERSON] на посаді було залишено без змін. 08.04.2013 року [PERSON] було поновлено на роботі та наказом №151к звільнено у зв'язку з скороченням численності або штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 12.06.2013 року рішенням Калінінського районного суду м. Донецька було скасовано наказ №151к про звільнення [PERSON] та поновлено на роботі. 14.06.2013 року [PERSON] наказом №214 поновлено на роботі на посаді провідного юрисконсульта з 08.04.2013 року та наказом № 215 того ж дня була звільнена за ст. 40 п. 1 КЗпП України. 20.11.2013 року рішенням Калінінського районного суду м. Донецька скасовано наказ №215 від 14.06.2013 року про звільнення [PERSON] за прогули та поновлено на роботі. 06.02.2014 року рішенням Апеляційного суду Донецької області рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 20.11.2013 року було залишено без змін. 13.02.2014 року наказом ДП Шахта ім.. Горького" №61 [PERSON] поновлено на роботі з 14.06.2013 року на посаді провідного юрисконсульта. Після поновлення на роботі 13.02.2014 року її у цей же день було незаконно звільнено наказом №62 по п. 1 ст. 40 КЗпП за скороченням штату з 13.02.2014 року. 19.03.2014 року рішенням Калінінського районного суду позивачка була поновлена на попередній посаді, яке було залишено без зміни ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01.06.2014 року. Після поновлення на роботі 23.06.2014 року її було звільнено наказом №196 по п. 4 ст. 40 КЗпП за прогули 19.06.2014 року та 20.06.2014 року, в той час, коли позивачка знаходилася на листку непрацездатності № 880818 від 19.06.2014 року з 19.06.2014 по 23.06.2014 року. Таким чином, звільнення [PERSON] було вчинено у період її непрацездатності, тобто, з огляду наведеного, суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведене із порушенням законодавства про працю. Тому, суд визнає незаконним наказ № 196 від 23.06.2014 року про звільнення [PERSON] за прогули. В силу ст.. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави [PERSON], вона повинна бути поновлена на роботі на посаді провідного юрисконсульта Державного підприємства «Шахта імені Максима Горького» з 23.06.2014 року. При винесенні рішення про поновлення на роботі суд, одночасно приймає рішення про виплату [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позивачка була звільнена з посади з 23.06.2014 року. Час вимушеного прогулу за період з 23.06.2014 року по 11.08.2014 року (день винесення рішення) складає 35 робочих днів. Відповідно до Постанови КМ України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 8 лютого 1995 року нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно ст. 61 ч. 3 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Калінінського районного суду від 15.01.2013 року та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.03.2013 року був встановлений середньоденний заробіток [PERSON], який складає 272,62 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.06.2014 року по 11.08.2014 року (день винесення рішення) складає 9 541 гривну 70 копійок (35 х 272,62), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст.. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві. Допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності, незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У разі настання тимчасової непрацездатності застрахованої особи у період вирішення спору про незаконність її звільнення з роботи допомога по тимчасовій непрацездатності надається за умови поновлення застрахованої особи на роботі з дня винесення такого рішення відповідним органом. Оскільки, [PERSON] судом поновлена на посаді провідного юрисконсульта Державного підприємства «Шахта імені Максима Горького» з 23.06.2014 року, то суд зобов'язує відповідача провести виплату по листку непрацездатності АГК № 880818, виданими Комунальною установою «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 м. Донецька», на підставі якого позивачка знаходилася на амбулаторному лікуванні з 19.06.2014 року по 23.06.2014 року у відповідності до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушенням його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації його життя. Судом встановлено, що відповідачем допущені порушення законних трудових прав позивача тим, що [PERSON] за ініціативою відповідача неодноразово була звільнена з посади та поновлена на посаді, й знову звільнена, що привело до моральних страждань та прийняття додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка була позбавлена можливості забезпечити здійснення своєї трудової діяльності. Тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] з урахуванням вимог розумності і справедливості моральну шкоду в сумі 3000 гривень. Згідно положень ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, відповідно до ст. 4 п. 1 Закону України «Про судовий збір», який набрав законної сили 1.11.2011 року, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави за позовні вимоги матеріального характеру у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3-х розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на 1 січня календарного року, за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на 1 січня календарного року. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за позовні вимоги матеріального характеру у розмірі 243,60 гривень, за позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial