Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 15577,00 доларів США, (що складає у національній валюті на день подання позову, відповідно до курсу НБУ 414 815,51 грн.), із них сума основного боргу 14800 доларів США та 3% річних 777 доларів США. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 16.11.2005 року з відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу передано грошову суму в розмірі 40000,00 грн. що на дату укладення договору за курсом НБУ становило 8000,00 доларів США. Згідно умов договору позики відповідач зобов»язався повернути отримані кошти та відсотки у розмірі 17% річних у строк до 17.11.2007 року. Зазначений факт підтверджується договором позики від 16.11.2005 року. 12.10.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено позикове зобов»язання, відповідно до якого відповідач зобов»язався повернути борг у розмірі 14800,00 доларів США до 20.10.2014 року, що підтверджується розпискою підписаною в присутності свідків. Таким чином, термін прострочення платежу ставновить 21 місяць. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві та просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, врахувавши думку представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 16.11.2005 року між [PERSON] до [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого відповідачу передано грошову суму в розмірі 40000,00 грн. що на дату укладення договору за курсом НБУ становило 8000,00 доларів США. Згідно умов договору позики відповідач зобов»язався повернути отримані кошти та відсотки у розмірі 17% річних у строк до 17.11.2007 року. Зазначений факт підтверджується договором позики від 16.11.2005 року. Встановлено, що 12.10.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач зобов»язався повернути борг у розмірі 14800,00 доларів США до 20.10.2014 року, що підтверджується розпискою підписаною в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Враховуючи те, що 12.10.2012року між [PERSON] до [PERSON] укладено договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. Отже, наявний у матеріалах справи договір позики свідчить про те, що гроші були передані [PERSON] у борг, а відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України розписка лише може надаватись на підтвердження укладення договору позики і його умов. Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Разом із тим, позичальником не надано суду належних і допустимих доказів того, що гроші за договором позики йому не передавалась чи були передані у меншій кількості, а також доказів про повернення боргу, а наявність у [PERSON] оригіналу договору позики свідчить про те, що зобов'язання відповідачем з повернення позичених коштів не виконано. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 15577,00 доларів США, (що складає у національній валюті на день подання позову, відповідно до курсу НБУ 414 815,51 грн.), із них сума основного боргу 14800 доларів США та 3% річних 777 доларів США. Підставою для задоволення позовних вимог є невиконання відповідачем свого зобов'язання щодо повернення суми позики. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, пов"язані з оплатою судового збору в сумі 4148,16 грн.

Outcome: approved