Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

У листопаді 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] та встановлення опіки та піклування над [PERSON]. В подальшому позивачка звернулася до суду з заявою про заличення позовних вимог в частині встановлення опіки та піклування, без розгляду. Ухвалою від 12 квітня 2017 року вказана частина позовних вимог, залишена без розгляду. В обґрунтування позову вказала, що вона - [PERSON], мала доньку [PERSON], яка померла [INFO] року. У доньки [INFO] року була народжена [PERSON], в свідоцтві про народження якої батьком був записаний відповідач по справі [PERSON]. На даний час вона з онукою [PERSON] мешкає разом за адресою: [ADDRESS]. Ще до смерті та після смерті доньки, онука перебуває на її утриманні, батько [PERSON] залишив [PERSON] без батьківського догляду та піклування. Він переклав свої батьківські обов'язки на неї. Він ніколи не піклувався про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчанням та підготовкою до самостійного життя. Дитина залишається без утримання, аліменти відповідач не сплачує. В подальшому вона має намір встановити опіку над дитиною, а опіку можливо встановити лише над неповнолітніми особами, які позбавлені батьківського піклування. Тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, звернулася до суду з письмовою заявою про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовільнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи за його відсутністю, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав. Представник третьої особи служби у справах дітей виконкому Жовтневої районної у місті ради Бондуровська М.В., просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Вивчивши матеріали цивільної справи, та враховуючи визнання позову відповідачем у відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до ст. 8 ЦПК України в редакції 2005 року, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно - правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 214 ЦПК України, п. 12 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, в тому числі і питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених судом обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що [INFO] року народилася [PERSON], про що Наталівською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області, зроблено відповідний запис № 4, копія свідоцтва міститься в матеріалах справи. Батьком дитини записаний - [PERSON]. Неповнолітня [PERSON] зареєстрована разом з позивачкою по справі [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується оригіналом довідки № 70, від 31.10.2016, виданої Саксаганським райвиконкомом КМР ОСББ «Восток-21», яка долучена до матеріалів справи. Матеріалами справи підтверджені обставини ухиляння відповідачем від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Зокрема, згідно довідки КУ «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 4 від 31 жовтня 2016 року, встановлено, що [PERSON], [INFO] спостерігається в даному закладі, далі мовою оригіналу: «…вопросами здоровья [PERSON] не интересовался, б/листы по уходу в п.д. болезни [PERSON] не выдавались, уход за [PERSON], [INFO] г., в основном осуществляется [PERSON],1946 г…», оригінал довідки міститься в матеріалах справи. Відповідно до довідки Криворізької гімназії № 91 КМР Дніпропетровської області № 297 від 01 листопада 2016 року, мовою оригіналу: «… Батько дитини, [PERSON], з 01.09.2007 р., не цікавиться її навчанням, на батьківськи збори не з"являється, участі у шкільному житті дочки не приймав. Вихованням [PERSON] займається бабуся [PERSON]», копія довідки долучена до матеріалів справи. Окрім того, суду наданий висновок Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради Рада опіки та піклування № 7/29-1000 від 06 березня 2017 року, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], оригінал висновку долучений до матеріалів справи. Згідно з ст.165 Сімейного Кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилалась на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідність харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо,так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідач впродовж всього часу вихованням не займається, інтересу до її життя не виявляє, не виявляє бажання до спілкування з донької. Враховуючи наведене та те, що позбавлення відповідача батьківських прав дозволить вирішити питання про встановлення правового статусу дитини, суд, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно його малолітньої дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved