Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності відповідно до договору дарування від 19 жовтня 2004 року, належить квартира за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрована її дочка - відповідач по справі [PERSON] Прізвище [PERSON] остання набула внаслідок реєстрації шлюбу, її дівоче прізвище « [PERSON] ». За місцем реєстрації відповідач проживала до травня 2004 року, потім забрала всі свої речі, документи і більше у квартирі не з`являлася, де вона наразі проживає їй не відомо. Реєстрація відповідача у квартирі є перешкодою для оформлення субсидії, вона є пенсіонеркою і отримує мінімальну пенсію, тож оплата комунальних послуг у повному обсязі для неї є непосильною, а відповідач понад 15 років у квартирі не проживає і житлово-комунальні послуги не сплачує. У зв`язку із зазначеним вона змушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою від 18 листопада 2019 року даний позов прийнято до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач як і її представник у судове засідання не з`явилися, але подали заяви, в яких позовні вимоги підтримуали у повному обсязі та просять розглядати справу за їх відсутності. Відповідач повторно не з`явилася в судове засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином у порядку п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила, відзив не подала. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч.4 ст.223 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, про що в адресованій суду заяві позивач не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлової квартири, яка знаходиться в будинку [ADDRESS] , під номером 105, що підтверджується договором дарування квартири від 19 жовтня 2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №1117, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та реєстраційним посвідченням. Форма власності приватна, частка 1/1 (а.с.12,13,14). З домової книги та довідки Знам`янського РС УДМС в Кіровоградській області від 27 листопада 2019 року наданої на запит суду вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , з 20 липня 2006 року, зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с.15-17,22). Як зазначено в позовній заяві [PERSON] доводиться власнику квартири - дочкою, її родове прізвище - [PERSON] . На підтвердження зазначеного до позову додано свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.18). З домової книги також вбачається, що одночасно з реєстрацією [PERSON] , [INFO] у квартирі позивача, проставлена відмітка про зняття з реєстрації у цій квартирі [PERSON] , [INFO] , яка значилася зареєстрованою з 27.02.1988 року. Позивач також зареєстрована у квартирі [ADDRESS] з 27.02.1988 року (а.с. 9, 15-17,22). У довідці від 01 листопада 2019 року, виданій Житлово-будівельним кооперативом №7 вказано, що [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з травня 2004 року по даний час (а.с. 10). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . У вищевказаній квартирі зареєстровано відповідача [PERSON] , яка є дочкою позивача. Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згіднозі ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з травня 2004 року за місцем реєстрації не проживає. Будь-які ознаки, що вказують на фактичне проживання відповідача за цією адресою, не виявлені. Позивач не здійснювала відповідачу перешкод у користуванні житловим приміщенням. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено, відповідних угод між сторонами не укладалося. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.Враховуючи, що позивач є власником квартири, відповідач понад один рік без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації, домовленостей між власником та відповідачем щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності відповідача досягнуто не було, а тому пред`явлений позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст.16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.71, 156 ЖК України та

Outcome: approved