Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати [PERSON], 1974 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням: а саме, квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги обргунтовує тим, що з 22 травня 1999 року позивач перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі 24 червня 2006 року вони з дружиною за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу придбали квартиру [ADDRESS]. [INFO] дружина померла. На момент її смерті у належній їм квартирі, крім них, з 10 жовтня 2006 року у квартирі був зареєстрований син позивачки від першого шлюбу - [PERSON]. За міцем реєстрації останній не проживає протягом останніх семи років, починаючи з жовтня 2010 року. З жовтня 2009 року відразу після поховання матері він переїхав до своїх родичів в Московську область у Російську Федерацію, де проживає і на теперішній час. З того часу відповідач за місцем реєстрації не з»являється, будь-яких відомостей про його точну адресу проживання позивачу невідомо. У зв'язку з цим, вважає, що відповідач втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Посилаючись на положення статей 319, 391 просив позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з»явився, у матеріалах справи міститься заява у якій він просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився без поважних причин та не подав відзив на позовну заяву. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Зі згоди позивача, судом ухвалено рішення при заочному розгляді, відповідно до статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку з неявкою у судове засідання сторін, на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося. Дослідивши докази, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 20 червня 2006 року посвідченого приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Богатирчуком А.М., зареєстрованого у реєстрі за № 2252 [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру [ADDRESS](а.с. 11, 12) З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається,що вищевказана квартира належала [PERSON] у формі приватної власності(а.с. 13). З копії довідки № 729 від 25 жовтня 2006 року виданої ДВЖРЕП -1 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] з 10 жовтня 2006 року були прописані три особи: [PERSON], 1943 року народження, її чоловік- [PERSON], 1945 року народження, та син померлої - [PERSON], 1974 року народження(а.с. 8). Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], з 22 травня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі зареєстрованому ОЗАГС Павлово-Посадського района Московської області(а.с. 9). [INFO] [PERSON], [INFO] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть(а.с. 5). Відповідно довідки № 2043 від 04 березня 2010 року виданої ДП «Ваш добробут» померла [PERSON] у квартирі [ADDRESS] була прописана по день смерті - [INFO]. На день смерті спадкодавця у даній квартирі були прописні: чоловік [PERSON] та син - [PERSON](а.с. 7). Згідно акта від 26 лютого 2016 року виданого МК ВЖРЕП № 7, [PERSON], 1974 року народження, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований, однак зі слів сусідів, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], не проживає вже протягом шести років(а.с. 6). Підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, позивач вказує на його відсутність без поважних причин у вказаній квартирі з жовтня 2010 року, посилаючись на статті 319, 391 ЦК України, що позбавляє його можливості розпоряджатися та користуватися квартирою. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 51547598 виданої 11 квітня 2018 року спадкова справа щодо майна [PERSON], яка померла [INFO] не відкривалась, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не звертались, свідоцтва про право на спадщину не видавалось(а.с. 24, 25). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом та були зареєстровані в у квартирі\~[ADDRESS] на день смерті [PERSON]. Тому, згідно частини третьої статті 1268 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), [PERSON] та [PERSON] є такими, що фактично прийняли спадщину та є співвласниками квартири [ADDRESS]. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України), а лише обмежує його право на розпорядження спадщиною. Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом ( частина перша статті 328 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК). Таким чином, відповідач [PERSON], як співвласник спірної квартири, не може бути позбавлений права користування своїм майном та визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, лише з підстав його відсутності у цьому житлі. У зв"язку з цим, само по собі не проживання відповідача, як співвласника, у квартирі не позбавляє його права користування його майном, тому він не може бути визнаний таким, що втратив право користування вказаним житлом. Також, суд враховує, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У разі несплаті відповідачем комунальних послуг, позивач, сплачуючи їх за відповідачка не позбавлений права звернутися до нього в регресному порядку про стягнення таких коштів. Крім того, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року №1875-IV, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні. Таким чином, позивач має право звернутися до комунальних служб з метою не нарахування вартості послуг за відповідачку, надавши відповідні документи. Інших підстав для обґрунтування своїх позовних вимог в позові не зазначено. Зважаючи на викладене суд, вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed