Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

Позивачка, вказуючи, що відповідач, її колишній чоловік, проживаючи у належному їй на праві власності житловому будинку [ADDRESS], своєю поведінкою систематично порушує правила співжиття, створює загрозу для її життя і здоров`я членів її сім"ї та чинить їй перешкоди у користуванні належним їй житлом, що робить неможливим проживання з ним в одному будинковолодінні, а вжиті до нього заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, звернулася до суду з позовом про зняття його з реєстрації та виселення відповідача із належного їй жилого будинку без надання останньому іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просять їх задоволити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, вказав, що він не може бути виселений із вказаного приміщення, так як він відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України є його співвласником, оскільки майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а крім цього пояснив, що не має іншого житла, а тому просить у задоволенні її позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін та свідків, розглянувши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок, видане 17 березня 1993 року виконавчим комітетом Жовнівської сільської ради народних депутатів Бережанського району Тернопільської області. Судом також встановлено, що відповідач, як колишній чоловік позивачки, з 1992 року і по даний час постійно проживає у належному їй жилому будинку, де і зареєстрований про що свідчить довідка адресно-довідкового бюро Бережанського районного сектора Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області та встановлено, що він постійно порушує правила співжиття, неодноразово вчиняв протиправні дії стосовно позивачки та її матері за що двічі притягувався до кримінальної відповідальності. Вищевказані факти підтверджуються поясненнями позивачки, показами свідків та долученими до матеріалів справи вироками Бережанського районного суду від 13 вересня та 28 листопада 2013 року. Покази позивачка свідчать про те, що відповідач постійно порушує правила співжиття, що робить неможливим з ним сумісне проживання. Так, 1 травня 2013 року, близько 21 год. 30 хв., відповідач кинув її на підлогу і став наносити їй руками та ногами удари у різні частини тіла, чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин правої половини чола, синців потиличної ділянки голови, рук, лівої реберної дуги та правих коліна і гомілки. По вищевказаному факту було порушено кримінальне провадження та 13 вересня 2013 року вироком Бережанського районного суду відповідача визнано винним у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення і призначено покарання у виді штрафу. І хоч в судовому засіданні відповідач визнавав свою вину та щиросердечно розкаявся у заподіянні їй тілесних ушкоджень та при винесенні вироку він належним чином попереджався судом про недопущення зазначених протиправних дій у майбутньому, однак останній висновків не зробив, а знову 5 жовтня 2013 року, близько 8 години, перебуваючи на подвір'ї, умисно наніс її матері два удари долонями рук в область обличчя, штовхнув її, в результаті чого вона впала на бруківку та вдарилася потилицею до краю бруківки, а коли підвелася, то відповідач тричі штовхав її в кущ колючого аґрусу, який росте на подвір'я, після чого затягнув матір в коридор житлового будинку, а коли вона вибігла, кличучи на допомогу, відповідач наздогнав її і по бетонних сходах затягнув її до житлового будинку. Своїми діями [PERSON] спричинив її матері тілесні ушкодження у вигляді синця лівої щоки, садна правої долоні, садна лівого передпліччя, синця та садна лівої кисті. Пояснення позивачки підтверджуються долученими та оголошеними в судовому засіданні вироками Бережанського районного суду від 13 вересня та 28 листопада 2013 року, з яких видно, що протиправні дії відповідача щодо позивачки та її матері, крім 1 травня та 5 жовтня 2013 року, мали місце також і 25 квітня 2013 року та 3 червня 2013 року. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що у належному її дочці житловому будинку, що знаходиться с. Жовнівка Бережанського району Тернопільської області, проживає вона та відповідач. Останній постійно створює нестерпні умови для сумісного з ним проживання в одному будинковолодінні. Він неодноразово ображав її та позивачку нецензурними та образливими словами, погрожував їм фізичною розправою. Такий факт мав місце 25 квітня 2013 року, близько 15 години. Відповідач, знаходячись на подвір'ї, схопив її за руки і викрутив їх, тоді затягнув її в приміщення літньої кухні, кинув на підлогу, намагався її душити. 03 червня 2013 року, близько 21 години, відповідач схопив її за верхній одяг та, затягнувши до приміщення літньої кухні, кинув на підлогу, накрив її килимом, яким була застелена підлога, і бильцем деревяного стільця наніс їй два удари в область голови та спини. Крім цього, 05 жовтня 2013 року відповідач знову наніс їй два удари долонями рук в область обличчя і штовхнув її, вона впала на бруківку та вдарилася потилицею до краю бруківки, а як підвелася, то він тричі спеціально насміхаючись із неї, штовхав її в колючий кущ аґрусу, що росте на їх подвір'ї, потім затягнув її в коридор житлового будинку, а коли вона вибігла з будинку і побігла в напрямку виходу, кличучи на допомогу, він наздогнав її і по бетонних сходах затягнув до житлового будинку. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є свідком порушення відповідачем правил співжиття, оскільки проживає від сторін по справі недалеко. Вона особисто, як голова сільської ради, неодноразово заспокоювала відповідача та на прохання матері позивачки неодноразово викликала працівників міліції, щоб втихомирити [PERSON], однак останній не дуже когось боїться та постійно погрожує, як позивачці так і її старенькій матері. Відповідач є агресивним та неадекватним, скандалить, виганяє позивачку та її матір з дому, постійно прискіпується до них. Їй також відомо, що [PERSON] намагався задушити матір позивачки, а остання, боячись агресії відповідача, до приїзду працівників міліції ночувала в неї. Свідок [PERSON] суду пояснила, що проживає по сусідству зі сторонами, і була очевидцем частих сімейних скандалів зі сторони відповідача, останній є агресивним, постійно вчиняє сварки та скандали, погрожує позивачці та її матері фізичною розправою, обзиває позивачку та її стареньку матір всякими непристойними словами, виганяє їх з хати. З ним неможливо жити в одному будинку, як тільки позивачка приїздить провідати маму, то у них зразу сварки, скандали та міліція. Вона особисто була очевидцем конфлікту, що мав місце 3 червня та 5 жовтня 2013 року, оскільки матір позивачки [PERSON], рятуючись, постійно кличе на допомогу. Свідок [PERSON] пояснив, що відповідач [PERSON] постійно ображає його стареньку матір та свою колишню дружину. Він відноситься до них зневажливо і навіть наносить їм побої. Ці факти йому відомі як зі слів матері і сестри, так і від сусідів. В квітні 2013 року він, приїхавши з Тернополя, провідати маму, застав її під порогом власного помешкання плачучу, виявилося, що відповідач закрився у будинку та спеціально не пускав додому стареньку. Зсилання відповідача на те, що він не може бути виселений із житлового будинку [ADDRESS], так як він відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України є його співвласником, бо майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, не заслуговує на увагу, оскільки рішення Бережанського районного суду від 29 січня 2014 року, яке набрало законної сили, свідчать про те, що зазначене будинковолодіння є виключною власністю позивачки [PERSON]. Отже, зважаючи на те, що згідно рішення Бережанського районного суду від 29 січня 2014 року відповідач співвласником спірного будинковолодіння не являється, а тому він відповідно до положень ст. 47 Конституції України та 155 ЖК УРСР може бути виселений із вказаного житла. А так як в судовому засіданні доведено, що відповідач за порушення правил співжиття та нанесення позивачці тілесних ушкоджень притягувався до кримінальної відповідальності про що свідчить вирок Бережанського районного суду від 13 вересня 2013 року, при винесенні якого останній попереджався про недопустимість протиправної поведінки в майбутньому, однак він належних висновків не зробив, і за порушення правил співжиття та нанесення тілесних ушкоджень матері позивачки він знову притягувася до кримінальної відповідальності, що підтверджується другим вироком, винесеним 28 листопада 2013 року Бережанським районним судом, а тому з врахуванням вищевказаних фактів, суд вважає, що позовні вимоги позивачки щодо виселення відповідача є підставними і такими, що підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог в частині зняття відповідача з реєстрації з належного позивачці на праві власності жилого будинку, то зазначені вимоги є безпідставними. Так, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду про виселення особи, яке набрало законної сили і буде підставою для зняття відповідача з реєстрації по місцю проживання. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed