Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому ставить питання про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить квартира № 17, що розташована у будинку № 36 по проспекту Шахтарів у місті Торецьку Донецької області. За вказаною адресою також зареєстрований [PERSON], який є сином його дружини від першого шлюбу. З 2014 року відповідач не проживає у квартирі, однак знятися з реєстрації не має можливості, особистих речей його в квартирі не має. Позивач має намір продати квартиру. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку. Позивач до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляду справи за його відсутності, просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач до судового засідання не зявився, надав нотаріально посвідчену заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник Торецького МВ ГУДМС України в Донецькій області до судового засідання не прибув, заперечень не надав. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності [PERSON] належить квартира № 17, що розташована в будинку № 36 по проспекту Шахтарів (Свердлова) у місті Торецьку Донецької області. Разом з тим, згідно довідки КП «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради від 12.09.2017 року за вищевказаною адресою крім позивача [PERSON] також зареєстрований [PERSON], родинних звязків не мають. У звязку з чим, суд зазначає. Конституцією України\~(ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року , закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.\~316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавлення володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.\~16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.\~379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України\~, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Згідно з положеннямист.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення,ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Судом встановлено, що відповідач не мешкає в спірній квартирі, але зареєстрований, чим порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що позов в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є підставним, ґрунтується на законі, а відтак підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про примусове зняття [PERSON] з реєстраційного обліку суд зазначає наступне. \~ Відповідно до ст. 7 ч.1 п.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, нормами зазначеного\~Закону\~встановлено, що судове рішення про позбавлення права користування житловим будинком, яке набрало законної сили, само по собі є підставою для відповідного компетентного органу зняти відповідача з реєстраційного обліку, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. На підставі ст.ст.\~\~319,321,391 ЦК України,

Outcome: partial