Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 01.02.2016р. №001731, укладений з відповідачем, стягнути з нього кошти 27800 грн. та судові витрати 551,21 грн. Сторони в судове засідання не зявились. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти заочного розгляду. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце засідання, більше двох разів поспіль не зявився, про причини неявки не повідомив. Тому, суд, відповідно до ч.4 ст.169, ч. 2 ст.197 та ч.1 ст.224 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті, визнав можливим її заочний розгляд, на підставі наявних доказів, без технічного фіксування. Згідно з позовом, 01.02.2016р. позивач, маючи намір придбати у приватну власність автомобіль марки «LADA LARGUS» уклав із відповідачем договір фінансового лізингу за № 001731. Згідно з умовами цього договору відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (зазначений автомобіль) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачеві) на умовах, передбачених договором. Через мережу Інтернет позивач знайшов бажаний автомобіль за ціною 160000 грн. та зателефонував відповідачеві, представник якого розяснив, що дійсно таке авто є за зазначеною акційною ціною, і що позивач повинен спочатку сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 27800 грн. шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача, після чого буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. Того ж дня позивач сплатив зазначену суму на рахунок відповідача. Повернувшись додому та уважно прочитавши договір та додатки до нього позивач зрозумів, що його обманули. Представником відповідача не було розяснено позивачеві призначення платежу в сумі 27800 грн., який виявився адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору. Позивач же вважав, що це часткова оплата вартості транспортних засобів (зі слів представника відповідача). В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи. Крім того, протягом обіцяного терміну предмет лізингу так і не був переданий позивачеві, хоча він неодноразово телефонував відповідачеві з цього приводу. Таким чином, позивач вважає, що представником відповідача введено його в оману щодо умов виконання договірних зобовязань. Після підписання та вивчення змісту договору йому стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, а можливості розірвати договір немає, оскільки його розірвання з ініціативі лізингоодержувача без втрати грошових коштів не можливе, що є порушенням прав позивача, як споживача. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступними законодавчими нормами. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011р.№3795, згідно з яким, у договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів; ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон), відповідно до якої продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими., тобто такими, які всупереч принципу добросовісності , тягнуть за собою істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Зокрема, в розумінні зазначених норм закону, позивач вважає несправедливими умови пунктів 5.5, 5.6, 5.7 ст.5, 9.4, 9.6, 9.7 ст.9, 10.5, 10.11, 10.15 ст.10, 12.1-12.14, 12.5 ст.12 оспорюва ного договору фінансового лізингу, які, як на його думку суттєво порушують його права, як спожи вача певних фінансових послуг, встановлюючи, натомість, лише його жорстку відповідальність за порушення умов договору, в той час як відповідач, у випадку такого порушення, не несе жодної юридичної відповідальності. З огляду на наведене, посилаючись на норми ст.18 Закону, позивач вважає, що умови догово ру є несправедливими, оскільки порушують принцип добросовісності,встановлений п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України, та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдають шкоди споживачеві. Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на норми ст.203,762,808 ЦК щодо недопущення суперечення змісту правочину цьому Кодексу; плати за користування майном; відповідальності продавця (постачальника) предмета договору лізингу тощо, та Закон «Про фінан совий лізинг» щодо предмету договору лізингу, його істотних умов, прав та обовязків сторін цього договору тощо. Під час розгляду справи, за клопотанням позивача, судом отримано повідомлення Нацкомфінпослуг України від 03.06.2016р. № 4507/16-9, згідно з яким, інформація про відповідача до Державного реєстру фінансових установ не вносилась. Товариство статусу фінансової установи не набувало, ліцензії та/або інші дозволи на надання фінансових послуг не отримувало. Водночас, відповідача внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги та отримало відповідну довідку про це. Додатково розяснено положен ня законодавчих актів, що регулюють відносини у сфері надання послуг з фінансового лізингу. Відповідач заперечень проти позову не надав. У засіданні досліджені усі надані докази, зокрема, копії паспорта та ІПН позивача, договору фінансового лізингу від 01.02.2016р. №001731 з додатками, лист-повідомлення Нацкомфінпослуг України від 03.06.2016р. № 4507/16-9 щодо відсутності ліцензії тощо. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Відносини, що виникають у звязку з укладенням договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», до фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, в т.ч. послуг з фінансового лізингу. Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. У разі, якщо надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Згідно з Положенням про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22 січня 2004 N 21 юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: 1) внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; 2) кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу (укладання, супроводження та виконання відповідних договорів), які мають вищу освіту за фінансовим, економічним або юридичним напрямами, та не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 3) довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг (додаток 1);4) керівників (засновників), які не мають непогашеної або незнятої судимості за корисливі злочини; 5) документа, що підтверджує право власності або користування приміщенням за місцезнаходженням юридичної особи. Згідно п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 згаданого Закону). Відсутність ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб суперечить вимогам законодавства та, відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України, є підставою для визнання судом правочину недійсним. У зв"язку з цим, суд бере до уваги згадане повідомлення Нацкомфінпослуг України при вирішенні позову, і керується правовою позицією Верховного Суду України (Постанова від 16.12. 2015р., ЄДРСР, рішення № 54513238, справа №6-2766цс15). Розглядаючи повідомлені позивачем інші обставини, зокрема, те, що умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, суд виходить з того, що ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч.5 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Згідно з ч.2 ст.18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Такими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.2,3 ч.3 ст.18 Закону); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону). Крім того, Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст.1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Згідно з п.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержу вачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Аналізуючи зміст оспореного договору, суд доходить висновку про те, що в ньому виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно з п.1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом ст.808 ЦК, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Враховуючи те, що вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п.1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК Цей висновок також відповідає згаданій позиції Верховного Суду України від 16.12.2015р. Розглядаючи вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 27800 грн., суд вважає, що вона також підлягає задоволенню і при цьому виходить з наступного: Згідно з ст.216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Виходячи з цього, обовязок повернення відповідачем отриманих ним від позивача коштів є наслідком недійсності оспореного договору. Відповідно до з ч.1 ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають присудженню на користь позивача. Підстав для допущення негайного виконання цього рішення суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: approved