Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Крюківський вагонобудівний завод» звернулося до суду з позовом до [PERSON] в якому прохав постановити рішення яким стягнути з останнього матеріальну шкоду, завдану підприємству працівником, в розмірі 107 859,00 грн. Позовна заява мотивована тим, що 31.07.2020 року між Публічним Акціонерним Товариством "Крюківський вагонобудівний завод" та Міністерством оборони України було укладено Державний контракт № 403/1/20/46 на поставку продукції для потреб державного оборонного замовлення, і тому з метою своєчасної організації виробництва для потреб Спецзамовника та запобіганню виникнення простою на виробництві, позивачем було прийнято рішення про відзив зі щорічної відпустки відповідача, якій з 13.07.2015 займав посаду директора з виробництва відповідно до наказу № 455-ос. Як зазначає позивач, рішення про відкликання відповідача з відпустки було оформлено наказом № 668-к від 23.09.2020, якій у встановленому чинним законодавством порядку був доведений до відома останнього, однак [PERSON] до виконання трудових обов`язків у визначений в наказі строк не приступив, чим, на думку позивача, фактично зупинив роботу виробничих підрозділів, пов`язаних з виробництвом продукції для Спецзамовника. Оскільки зазначені вище неправомірні дії відповідача спричинили зрив виготовлення продукції оборонного замовлення, що потягло за собою спричинення підприємству матеріальних збитків у вигляді штрафних санкцій за прострочення поставки продукції, то з метою відновлення порушеного права позивача, останнім було прийнято рішення про звернення до суду із позовом про відшкодування заподіяної шкоди, яка на виконання приписів стаття 133 КЗпП України не може перевищувати середньомісячний заробіток працівника і складає 107 859,00 грн. В судовому засіданні представники позивача Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» - адвокати Пшенічний О.Л. та Логашкін С.С. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені вище обставини. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Артюх А.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, прохали суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з визначених у поданому останніми відзиві на позовну заяву, підстав. Суд, вислухавши пояснення представників позивача Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» Пшенічного О.Л. та Логашкіна С.С., відповідача [PERSON] та представника останнього адвоката Артюх А.П., вивчивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статей 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 13.07.2015 [PERSON] було призначено на посаду директора виробництва Публічного акціонерного товариства «Крюківський вагонобудівний завод» (далі ПАТ «КВЗ»), що підтверджується наказом про переведення на іншу роботу № 455-ос. Посадові обов`язки відповідача було визначено Посадовою інструкцією директора виробництва ПАТ «КВБЗ», з якою [PERSON] було ознайомлено 18.03.19р., про що свідчить його особистий підпис на зазначеному вище документі. 31.07.2020 між ПАТ "КВЗ" та Міністерством оборони України було укладено Державний контракт № 403/1/20/46 на поставку продукції для потреб державного оборонного замовлення. 19.08.2020 позивачем було складено наказ № 590-к про надання [PERSON] щорічної відпустки за 2018-2019 роки тривалістю 19 календарних днів з 14.09.2020 по 02.10.2020 включно. 23.09.2020 позивачем було прийнято рішення про відкликання відповідача з відпустки, що підтверджується наказом № 668-к від 23.09.2020. Як вбачається зі змісту наданого стороною позивача копії Табелю обліку робочого часу підрозділів дирекції за вересень місяць 2020, [PERSON] був відсутній на робочому місці 24.09.2020 та 25.05.2020. 25.09.2020 позивачем було складено наказ № 554-ос від 25.09.2020 про припинення ПАТ "КВЗ» із [PERSON] трудового договору на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України з підстав систематичного невиконання останнім обов`язків, покладених трудовим договором. Відповідно до вимог статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності, права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав та умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до ч. 2 наведеної вище норми Закону умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Частиною 2 статті 133 КЗпП України визначено, що обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. З аналізу наведених вище норм чинного трудового законодавства, можливо зробити висновок, що стягнення з працівника матеріальної шкоди можливо лише за наявності завданої підприємству реальної шкоди і як наслідок, наведені норми Закону не застосовуються вразі можливого настання останньої в майбутньому. Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представників позивача в судовому засіданні, підставою звернення до суду є заподіяння ПАТ «КВЗ» саме з вини його працівника [PERSON] матеріальних збитків підприємству у вигляді штрафних санкцій за прострочення поставки продукції і розмір яких відповідно до наведених позивачем розрахунків склав 815 765,19 грн. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог статті 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. З огляду на дослідження надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку що стороною позивача не доведена обов`язкова умова настання матеріальної відповідальності працівника підприємства визначена частиною 2 статті 130 КЗпП України, а саме наявність прямої дійсної шкода. Окрім того, не доведення належними та допустимими доказами завдання реальної шкоди підприємству, на думку суду, в подальшому фактично нівелює і доказування існування інших обставин на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, таких як вина в діях чи бездіяльності працівника та прямий причинний зв`язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала. Посилання позивача на факт можливого невиконання у визначний Договором строк умов останнього і як наслідок можливе нарахування штрафних санкцій, розрахунок яких було зроблено виходячи із умов Договору, не є належним доказом на підтвердження завданої підприємству шкоди і не може бути прийнятий судом в обґрунтування розміру останньої. Окрім того, суд звертає увагу на той факт, що неправомірність наказу № 688-к від 23.09.2020 на якій сторона відповідача посилається як на обставину що підтверджує заперечення проти позовних вимог позивача, не є предметом оскарження ані в цьому в судовому засіданні, ані в будь яких інших. Оскільки факт відсутності в судах спору щодо оскарження зазначеного вище наказу було визнано сторонами в судовому засіданні, то суд на виконання вимог чинного цивільно процесуального законодавства не досліджує законність та правомірність підстав винесення останнього, а при вирішенні спору по суті застосовує норми Цивільного Кодексу України та Кодексу законів про працю України, що регламентують порядок відшкодування завданої матеріальної шкоди. Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження зазначений позивачем факт завдання йому матеріальної шкоди, у зв`язку із чим відсутні законно передбачені підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «КВЗ» про стягнення на його користь з відповідача [PERSON] шкоди завданої працівником підприємству, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed