Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

Позивачка [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти для утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян, починаючи з 26.06.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, а також просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], до повноліття дитини. Позивачка мотивує свої вимоги тим, що 14.04.2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом РАЦС Будьонівського РУЮ у м. Донецьку Донецької області, від кого мають неповнолітню дитину, сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 06.04.2009 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя дійшло згоди, що місце проживання їх спільного сина буде разом із матір'ю. Маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Починаючи з лютого 2009 року, тобто з моменту окремого проживання колишнього подружжя, позивачка самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак звернення позивачки залишено відповідачем без задоволення. Починаючи з 2012 року позивачка разом із дитиною мешкає в м. Києві, орендуючи житло по [ADDRESS]. Відповідач не заперечував проти переїзду позивачки разом із сином, про що, відповідно, був обізнаним. Після зміни місця проживання, позивачка продовжує самостійно, одноособово утримувати спільного малолітнього сина та належним чином піклується про стан здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Разом з тим, відповідач має належний рівень матеріального достатку та постійні джерела прибутку, не зважаючи на це навмисно, безпричинно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, що є підставою звернення позивачки з вимогами про стягнення з відповідача аліментів в судовому порядку. Крім того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у здійсненню нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, його фізичного стану, духовного та морального розвитку, оскільки відмовляється у передбаченому законом порядку надати дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення, що шкодить інтересам дитини та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, однак надала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом подання оголошення в газету «Урядовий кур'єр» № 120 від 07.07.2015 року, про поважні причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди представника позивачки [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку від 25.09.2007 року, Актовий запис № 616. (а.с. 14) 06.04.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, актовий запис № 92. (а.с. 16) 01.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір найму жилого приміщення, відповідно до якого [PERSON] є наймачем двохкімнатної квартири [ADDRESS], та на протязі всього строку оренди з наймачем будуть проживати [PERSON], [PERSON]. (а.с. 8-10) У зв'язку із зупиненням ДП «Укрпошта» приймання і доставки поштових відправлень на територіях Донецької і Луганської областей, які не контролюються українською владою, [PERSON] подано оголошення в газету «Урядовий кур'єр» із проханням до [PERSON], [INFO], мешканця м. Донецька, надати до 27.05.2015 року нотаріально посвідчену згоду на оформлення [PERSON] та/або її законним представником документів для тимчасового виїзду сина [PERSON], [INFO], за межі України, а саме: до Турецької Республіки, курорт м. Наталія, в період з 12.07.2015 року п 22.07.2015 року. (а.с. 18, 19) Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Судом встановлено, що на даний час дитина проживає разом із матір'ю за місцем її проживання, відповідач відмовляється у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, яка перебуває на повному матеріальному утриманні позивачки, що є підставою звернення позивачки до суду з вимогами про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що за обставин, що склалися, позов [PERSON], який поданий в інтересах неповнолітньої дитини, підлягає до задоволення в частині стягнення аліментів, та, діючи в межах заявлених позовних вимог, присуджує відповідачу до сплати аліменти на користь позивачки на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини, при цьому суд бере до уваги, що відповідач є особою працездатного віку, має можливість офіційного працевлаштування, матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців та соціальних зобов'язань, які могли бути враховані при визначенні розміру аліментів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає до задоволення в повному обсязі, та з урахуванням положення п. 1 ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. За статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Стаття 313 Цивільного кодексу України встановила, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ. Згідно ст. 3 зазначеного Закону перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється при пред'явленні одного з документів, вказаних в ст. 2 цього Закону. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 6 Порядку організації виїзду дітей за кордон на відпочинок та оздоровлення, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 21.12.2005 року № 1251, для отримання дозволу на виїзд групи дітей за кордон на відпочинок та оздоровлення до відповідного органу разом з іншими документами подається нотаріально завірена згода обох батьків (опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів) дитини на виїзд за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску або якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном. Обґрунтовуючи свої вимоги щодо надання дозволу суду на виготовлення проїзних документів на право виїзду за межі України неповнолітньої дитини та надання дозволу суду на виїзд неповнолітньої дитини за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, без дозволу батька дитини [PERSON], до досягнення дитиною повноліття, позивачка вказує на відмову відповідача в наданні згоди на виїзд дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, що шкодить інтересам дитини та не сприяє його всебічному, гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний, всебічний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами всупереч інтересам дитини. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності,

Outcome: approved