Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] є головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про право власності. Відповідно до інформації №46-126-733 від 12.06.2018 року в цій квартирі зареєстровані позивачі та відповідачі. Відповідачі в квартирі не мешкають, особистих речей в квартирі немає, про що свідчить акт №16 від 13.06.2018 року. Відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою, тому мають право користуватися житлом, але за комунальні послуги не сплачують, що порушує права позивачів. У зв'язку з реєстрацією відповідачів у квартирі їм доводиться сплачувати за комунальні послуги у більшому розмірі, що ставить їх у скрутне матеріальне становище, вони мають заборгованість зі сплати за комунальні послуги та не можуть отримати субсидію, тому змушені звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 21.06.2018 року позовну заяву залишено без руху у зв'язку з порушенням при її поданні вимог ст. 175 ЦПК України. Ухвалою від 09.07.2018 року відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав, проти ухвалення рішення в заочному порядку не заперечувала. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав повністю. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що з [PERSON] знайомий з 1988 року, оселю її відвідує, відповідачі не проживають у квартирі разом з [PERSON], з 2013 року вони виїхали в м.Симферопіль, а до того років 15 не проживали там. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що проживає на одній площадці разом з сусідкою [PERSON], що її дочка, яка вийшла заміж років 15 тому, не проживає з родичами. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання відповідачі, який не повідомили про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши позивача, свідків, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03.02.2000 року, виданого на підставі розпорядження (наказу) від 03.02.2000 року №16712/п та зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Маріуполя 21.02.2000 року, право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], та членам її сім'ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях на кожного. Згідно з інформацією, наданою Центром адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 12.06.2018 року №46-126-733, за адресою: [ADDRESS], зареєстровані позивачі [PERSON], [PERSON] та відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Відповідно до акту №16 від 13.06.2018 року КСН «Шевченківський» в ході перевірки встановлено, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], фактично не мешкають, про що свідчать сусіди. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення прав на нерухоме майно) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України". Відповідно до п.5 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи, що відповідачі [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], їх право користування даним житловим приміщенням ґрунтується на праві власності на квартиру та не залежить від тривалості відсутності відповідачів в ній. У зв'язку з наведеним вимоги позивачів в частині визнання втратившими право користування житловим приміщенням [PERSON], [PERSON] є необґрунтованими. Що стосується вимог позивачів про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд вважає необхідним також в цій частині відмовити у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серії [NUMBER], матір'ю останнього є [PERSON]. Згідно з ч. 3 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно з ч. 2 ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина, яка не досягла 14 років не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб'єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Отже, проживання неповнолітнього [PERSON] разом із матір'ю, поза межами квартири, власником якого також є його матір, не свідчить про її свідоме залишення житла і не призводить до втрати ним права користування цим житлом. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 296/2411/16-ц, неповнолітня особа не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку житлом. З огляду на це, суд вважає, що підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] відсутні, а тому позов задоволенню не підлягає як необґрунтований. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed