Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вимогами про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 1,75 га серії [NUMBER] від 07.02.2006 р., виданого [PERSON] , реєстраційний [NUMBER] , посилаючись на те що, дана земельна ділянка була передана їй у власність раніше на підставі розпорядження Ренійської районної державної адміністрації № 412/А-2003 від 22.12.2013 р., на підставі якого 12.03.2004 р. позивачка отримала державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] . Таким чином порушено право позивачки, оскільки на одну й ту ж земельну ділянку видано два правовстановлюючих документа, у зв`язку з чим в позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав із даним позовом. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Златі Н .С. надала додаткові обґрунтування, підтримала їх, наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Ренійської районної державної адміністрації Одеської області не заперечував проти позовних вимог. Представник відповідача Головне управління Держгеокадастру в Одеській області заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, оскільки з 01.01.2013 р., органи Держгеокадастру позбавлені повноважень щодо реєстрації прав власності та користування земельною ділянкою. Представник третьої особи адвокат [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на заперечення, які містяться в матеріалах цивільної справи та пояснив, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,75 га серії [NUMBER] від 07.02.2006 р. виданий [PERSON] на законних підставах. В заперечення представник третьої особи посилається на те, що позивачка не надала будь-яких даних про реєстрацію належної їй земельної ділянки. Також представник третьої особи у запереченнях посилається на ст. 140 ЗК України, в якій вказані підстави припинення права власності на земельну ділянку та зазначає, що визнання недійсним державного акту на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа не передбачено ні даною нормою, ні іншою нормою закону при наявності рішення, що надало право на отримання цього правовстановлюючого документу. Ухвалою суду від 18.05.2017 р. було залучено до участі у цивільній справі в якості співвідповідача відділ Держгеокадастру у Ренійському районі Одеської області Головного управління Дергеокадастру в Одеській області. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 1,75 га, розташовану на території Котловинської сільської ради мас [ADDRESS], власник - [PERSON] .; акт про перенесення в натуру меж земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків від 26.12.2003 р. з експлікацією земель; додаток до розпорядження Ренійської районної державної адміністрації № 412/А-2003 від 22.12.2013 р.; відповідь Головного управління Держземагенства в Одеській області [PERSON] . від 27.05.2013 р.; ситуаційна схема; копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від [NUMBER] р. площею 1,75 га, розташовану на території Котловинської сільської ради мас [ADDRESS], власник - [PERSON] (кадастровий номер - [NUMBER] ) з додатком до акту встановлення в натурі меж земельних ділянок; копія акту про перенесення в натуру (на міісцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками від 21.11.2005 р.; копія розпорядження Ренійської РДА від 21.10.2005 р. № 296/А-2005 з додатком про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок, власникам земельних часток (паїв) у власність на території Котловинської сільської ради; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.03.2016 р.; дата реєстрації земельної ділянки 07.02.2006 р.; кадастровий план земельної ділянки; листи Головного управління Держгеокадастру в Одеській області. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що розпорядженням Ренійської районної державної адміністрації № 412/А- 2003 від 22.12.2003 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передання громадянам земельних часток безоплатно у власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Котловинської сільської ради Ренійського району Одеської області. До вказаного розпорядження додаються додатки, згідно яких позивачці передано земельну ділянку площею 1,75 га масив [ADDRESS]. На підставі вказаного розпорядження 12 березня 2004 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 1,75 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Зазначений акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 535. Пізніше, позивачка звернулась до відділу Держземагентва у Ренійському районі Одеської області із проханням надати кадастровий номер земельній ділянці, однак їй повідомили про наявність ще одного державного акту на вказану земельну ділянку. Розпорядженням Ренійської районної державної адміністрації Одеської області від 21.10.2005 року за № 296/А-2005 [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 07.02.2006 р., зареєстрований за [NUMBER] на земельну ділянку площею 1,75 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Котловинської сільської ради, масив [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-510278322016 від 22.03.2016 р. 7 лютого 2006 року Ренійським районним відділом ОРФ ДП «ЦДЗК» було проведене реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі площею 1,75 га на ім`я [PERSON] та земельній ділянці присвоєний кадастровий номер [NUMBER]. Тобто на одну на одну і ту саму земельну ділянку видано два державних акта, ці обставини встановлені, визнані сторонами та не потребують доказування. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. У відповідності до пункту 12 Перехідних положень ЗК України, до розмежування земель державної та комунальної власності" повноваження щодо розпорядження землями за межами населених пунктів здійснюють відповідні органи виконавчої влади. Ч. 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно вимог ч.6ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходження земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідно до ст.126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Ст. 152 ЗК України передбачені способи захисту прав на земельні ділянки. За змістом ст.ст.152,155 ЗК України визнання недійсним акта державного органу тягне за собою визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в абз.2 п.2 постанови від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень стст.8,124 Конституції, стст.26, ЗО, 87-90, 97,100,102,118,123,128,143-146,149,151,153-158,161, 210, 212 ЗК, глав 27, 33, 34 ЦК, ст.15 ЦПК, ст.12 Господарського процесуального кодексу судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. При розгляді справи № 6-71цс12 Верховний Суд України 12.09.2012 року зробив правовий висновок, відповідно до якого в разі, якщо на підставі розпорядження органу державної влади в особи виникло право власності на земельну ділянку, позбавити її цього права цей орган може лише з підстав і за умов, передбачених ст.ст. 140-149 Земельного Кодексу України, а не шляхом подальшого скасування розпорядження про передачу земельної ділянки у власність особи, нехай навіть і вищестоящим органом державної влади. На підставі вище викладено, суд приходить до висновку про вірність обраного позивачкою способу захисту порушених прав, а саме визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 07.02.2006 р., оскільки даний державний акт порушує право власності позивачки на дану ділянку, яке підтверджується державним актом серії [NUMBER] від 12.03.2004 р., отриманим позивачкою на підставі розпорядження Ренійської РДА № 412/а-2003 від 22.12.2003. Тобто, на момент винесення Ренійської РДА розпорядження про № 296/А-2005 від 21.10.2005 р. на підставі якого [PERSON] було видано державний акт на землю серії [NUMBER] від 07.02.2006 р., дана земельна ділянка на праві приватної власності належала позивачці, таким чином відповідач незаконно розпорядився земельною ділянкою, яка не була у власності територіальної громади. Дійсність державного акту серії [NUMBER] від 12.03.2004 р. на ім`я [PERSON] не оспорюється.

Outcome: approved