Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] яка діє у в власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні позивачу його права на користування квартирою [ADDRESS], шляхом виселення. Мотивуючи вимоги тим, що 06 червня 2006 року на підставі Ордеру № 002105 серії Б на жиле приміщення, [PERSON] отримала на сім'ю з шести осіб: сина [PERSON], сина [PERSON], сина [PERSON], дружини сина ([PERSON]) [PERSON], онуки [PERSON] на проживання у [ADDRESS] Ордер було видано на підставі Розпорядження Святошинської районної державної адміністрації від 06 червня 2005 року № 885. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Серія [NUMBER] В квартирі [ADDRESS], окрім позивача [PERSON] фактично з 2014 року проживають сторонні не зареєстровані особи, а саме: [PERSON], її чоловік [PERSON] та їх син - малолітній [PERSON] Всі інші особи з сім'ї [PERSON] в квартирі не проживають. Відповідачі [PERSON], її чоловік [PERSON] та їх син [PERSON] не є членами сім'ї [PERSON], яка отримала вказану квартиру. Вказані особи самовільно вселилися в квартиру в 2014 році. Позивачем не було надано згоди на вселення та проживання відповідачів в квартирі. Позивач вважає, що він як законний користувач квартири має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним - усунення порушень свого права користування квартирою. Посилаючись на ст. 116 ЖК УРСР, позивач просить про задоволення позовних вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 серпня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] яка діє у в власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON], треті особи: «Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення. 22 жовтня 2018 року відповідачем [PERSON] до суду було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого в задоволені позову просила відмовити, оскільки вона є донькою наймача квартири [PERSON]. Позивач [PERSON] є її рідним дядьком. В квартиру [ADDRESS], вона засилилася на початку 2004 року зі згоди батька, як член сім'ї, а також зі згоди наймача квартири - бабусі [PERSON] А з 2014 року в квартиру вселився її чоловік [PERSON] за згоди членів сім"ї наймача. З 2015 року з ними проживає малолітній [PERSON] З січня 2018 року до квартири почала приходити подруга позивача - [PERSON], та з моменту її появи почали виникати конфлікти та погіршилися відносини з позивачем. [PERSON] звернувся до суду про виселення її та її малолітнього сина [PERSON] з чоловіком через чотири роки після вселення її в квартиру, чим порушив строк позовної давності у три роки. Вона та її малолітній син іншого жила не мають. (а.с.30-32). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання права на проживання та користування квартирою та об'єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом. Звертаючись до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] просить суд визнати за нею та малолітнім [PERSON] право на користування [ADDRESS] як за членами сім'ї наймачів. Мотивуючи вимоги за зустрічним позовом тим, що у квартиру [ADDRESS], вона засилилася зі згоди наймача вказаної квартири [PERSON], який являється її рідним батьком та зі згоди її дядька позивача за первісним позовом [PERSON]. В даній квартирі на час вселення проживав [PERSON] та [PERSON] Вона та її малолітній син іншого жила не мають. З огляду на означене, просить задовольнити вимоги за зустрічним позовом. (а.с.106-108). 20 листопада 2018 року представником відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] до суду було подано відзив на зустрічну позовну заяву. Зі змісту якого убачається, що в задоволені зустрічного позову він просить відмовити, оскільки [PERSON] самовільно заселилася до спірної квартири за відсутності [PERSON], без попереднього з ним усного чи письмового погодження та без надання письмової згоди всіма наймачами квартири. Відповідачі не є членами сім'ї [PERSON] в розумінні ст. 64 ЖК України, оскільки в них різні сімейні бюджети. За таких обставин, просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. (а.с.180-181). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просив первісний позов задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Пояснив, що необхідність усунути перешкоди у здійсненні позивачу його права на користування квартирою, шляхом виселення відповідачів обґрунтовується необхідністю розпоряджатися володіти та користуватися спірною квартирою. Відповідачі участі у сплаті додаткових витрат не приймають та не набули права користування спірною квартирою. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні у задоволенні первісного позову просили відмовити в повному обсязі та задовольнити зустрічний позов відповідно до якого визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS], як за членами сім'ї наймачів. [PERSON] пояснила, що вона після розлучення батьків, з 2004 року проживала разом з батьком [PERSON] та вселилась до спірної квартири з його згоди та згоди наймача - бабусі [PERSON], а також члена сім'ї наймача - рідного дядьки позивача у справі. Згодом, вона одружилась із [PERSON] та у них народився син - [PERSON], [INFO]. У вказаній квартирі вони продовжували проживати, зробили поточний ремонт та зайняли одну кімнату. Іншого житла вона не має. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився. До суду було подано заяву про розгляд справи за відсутності представника служби у справах дітей та сім'ї Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації. Представник третьої особи: [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні просив позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити та відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом. З тих підстав, що [PERSON] надавав свою згоду на проживання доньки [PERSON] та членів її сім'ї у квартирі [ADDRESS] Представник третьої особи: Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, в судове засідання не з'явився хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомив із заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 03 червня 2006 року на підставі Ордеру № 002105 серії Б на жиле приміщення, [PERSON] отримала на сім'ю з шести осіб: сина [PERSON], сина [PERSON], сина [PERSON], дружини сина ([PERSON]) [PERSON], онуки [PERSON] у користування квартиру [ADDRESS]. Ордер було видано на підставі Розпорядження Святошинської районної державної адміністрації від 06 червня 2005 року № 885. (а.с.5). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві. Серія [NUMBER] (а.с.6). Квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності і договору найму після смерті наймача [PERSON] не укладалось. Відомостей про зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS], у суду не має. Разом з тим, як встановлено судом, у квартирі фактично проживають відповідач [PERSON] з малолітнім [PERSON], її чоловік - відповідач [PERSON], позивач [PERSON] та батько відповідача [PERSON] - третя особа [PERSON], що підтверджується зокрема Актом «Про проживання» від 18.07.2018 року складеним майстром т.д. № 1 - Труханською А.В. та засвідченим начальником ЖЕД 406 - Проценко О.Г. та Актом «Про проживання» від 17.10.2018 року складеним майстром т.д. № 1 - Труханською А.В. та засвідченим начальником ЖЕД 406 - Проценко О.Г. Дана обставина також не заперечувалась сторонами, а тому у розумінні ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки не викликає у суду обгрунтованого сумніву, щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. При цьому, відповідач [PERSON], [PERSON] та їх малолітній син у квартирі [ADDRESS] не зареєстровані, що також не заперечується сторонами. Під час судового розгляду також встановлено, що [PERSON] вселилась до квартири [ADDRESS] неповнолітньою у 2004 році за згодою батька [PERSON] та з того часу там постійно проживає. Вказана обставина також не заперечувалась сторонами, а тому додатковому доказуванню не підлягає. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. А відтак, суд відхиляє твердження позивача та його представника, щодо самовільного зайняття відповідачем квартири [ADDRESS] і проживання в ній без відповідних правових підстав, зокрема за відсутності згоди усіх наймачів, оскільки в силу положень ст. 65 ЖК УРСР такої згоди при вселенні відповідача [PERSON] не потрібно. Після вселення до спірної квартири, [PERSON] набула рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням. Доказів того, що при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, була інша угода про порядок користування жилим приміщенням суду не надано. А тому, після народження у відповідача [PERSON] сина - [PERSON], останній так само не потребує згоди всіх членів сім'ї на вселення до своєї матері. За положеннями ч.ч. 1-2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Після смерті наймача - [PERSON], відомостей того, що переукладався договір найму - не має. А відтак, позивач, нарівні із іншими членами сім'ї наймача, які проживають у спірній квартирі користується житловим приміщенням. Порушення його прав під час судового розгляду не встановлено. Доказів того, що відповідачами за первісним позовом чинились позивачу перешкоди у користуванні квартирою в процесі судового розгляду суду не надано, а тому даний факт не знайшов свого підтвердження. Порядок користування спірною квартирою в судовому порядку не встановлювався. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач, як на підставу своїх вимог посилається на ст. 116 ЖК УРСР, яка передбачає виселення без надання іншого житлового приміщення. При цьому обгрунтовує таке виселення відсутністю згоди всіх членів сім'ї наймача на вселення відповідачів до квартири та самоправне зайняття ними квартири. Проте, під час судового розгляду судом встановлено, що відповідач [PERSON] вселилась до квартири на підставі ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР та набула з іншими членами рівного права користування квартирою. Такого права в силу положень ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР набув і син відповідачів - [PERSON] Відповідно до П. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» N 2 від 12.04.85, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Згідно з ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК України передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду. Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 4 ст.31 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно із Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов'як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14. Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Відповідач [PERSON] вселився до спірної квартири за згодою членів сім'ї наймача [PERSON], відповідача [PERSON], яка набула рівного із іншими членами сім'ї права користування житловим приміщенням, та як убачається із пояснень відповідача за згодою [PERSON] і проживає в спірній квартирі із 2014 року. Вирішуючи спір, суд враховує підстави вселення відповідачів до квартири [ADDRESS], тривалість їх проживання у спірному житлі за згодою членів сім'ї наймача, принцип пропорційності при позбавленні відповідачів житла та виселенні із займаної квартири, дотримання розумного балансу між інтересами позивача, який має довести необхідність виселення відповідачів та самих відповідачів та приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів. Доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] являється співвласником ј квартири [ADDRESS] не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Як було встановлено, пошук інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, здійснювався позивачем за прізвищем відповідача [PERSON] За даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, право власності на ј квартири [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] 17.05.2011 року. Проте, станом на 17.05.2011 року відповідач [PERSON] іменувалась дошлюбним прізвищем [PERSON], оскільки шлюб із [PERSON] після якого вона змінила своє прізвище на [PERSON] було зареєстровано 14.11.2014 року. Так, згідно приписів ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Виходячи з вищевикладеного, саме позивач визначає предмет та підстави позову. Суд з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові матеріали приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] яка діє у в власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення не підлягають до задоволення. Щодо заявленої за зустрічним позовом вимоги [PERSON] про визнання за нею права на користування квартирою [ADDRESS], як за членом сім'ї наймачів, суд відмовляє виходячи з наступного. Згідно із статтею 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. А отже, правові підстави для визнання за позивачем за зустрічним позовом [PERSON] права на користування квартирою [ADDRESS], відсутні. Більше того, відповідач [PERSON] разом із малолітнім [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, для доведення обставин, на які позивач за зустрічним позовом посилається як на підставу заявлених вимог суду не надано, хоча обов'язок по доведенню обставин, на які учасники посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень покладено на сторони, то суд не знаходить правових підстав для задоволення зустрічного позову. Згідно із ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності . За положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03, в якому вказується, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позовів. На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати по оплаті судового збору, з огляду на відмову у задоволенні позовів відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed