Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про його народження. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що у свідоцтві про народження, виданим Дніпровським ЗАГСм. Києва, 24 травня 1989 року, серії [NUMBER] , в графі батько зазначено - [PERSON] , а в графі мати зазначено - [PERSON] . Позивач вказує на те, що народився у неповній сім`ї, його вихованням займалась виключно його мати - [PERSON] . У січні 2018 року позивач дізнався від своєї матері, що його батьком є [PERSON] [INFO] , з яким вона проживала однією сім`єю до серпня 1992 року, проте через сварки вони розійшлись та не підтримували контактів між собою. Звернувшись до [PERSON] після цього щодо вирішення питання в позасудовому порядку, позивач не отримав відповіді, але у зв`язку з важливістю даного питання для нього -просить визнати його батьком - [PERSON] , [INFO] , внести зміни до актового запису про своє народження щодо відомостей про батька. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі. Позивач, присутній лише в останньому судовому засіданні зазначив, що ніколи не знав хто його батько, мати жодного разу йому про це не повідомляла, однак декілька разів спілкувався з [PERSON] , сприймаючи його як друга мами. На цих зустрічах наполягала саме вона. [PERSON] також ніколи йому не повідомляв про те, що він - його син. Дізнавшись про це з розписки [PERSON] , яку знайшов вдома він вирішив встановити батьківство, оскільки тема відсутності у нього батька не дає йому спокою, хоче це зробити номінально для документів, для того щоб в подальшому це питання не виникало. Бажає щоб у документах у нього був батько. Відповідач в судових засіданнях зазначав, що дійсно підтримував певні стосунки з [PERSON] , допомагав їй по господарству, приїжджав в гості. Коли він мав намір одружитись на [PERSON] , оформити батьківство щодо дитини, однак вона не бажала цього. На момент народження позивача він проживав у гуртожитку, інколи у [PERSON] , а отримавши кооперативну квартиру переїхав до неї і весь час проживав сам. Відносин з сім`єю [PERSON] дуже тривалий час не підтримував. Інколи позивач звертався до нього і він йому допомагав. Зазначив, що не має бажання по спливу стількох років у оформленні свого батьківства. Відповідач [PERSON] та її представник в суді заявлені вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] , допитана в якості свідка, показала суду, що з [PERSON] вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і у них народився син - позивач у справі. Відносини між ними були дуже гарні, вони дбали один про одного, вели спільний побут, мали спільний бюджет. Після надання [PERSON] коштів для покращення їх житлових умов, придбання кооперативної квартири їх відносини погіршились, борг він повертати не хотів, а тому відносини між ними припинились. Вказує на те, що ніколи не повідомляла сину хто його батько. Представник відповідача Дніпровського районного Відділу державної реєстрації актів цивільного стану до суду не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності. Суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі письмові докази, допитавши свідка [PERSON] , судом встановлено наступне. 24.05.1989 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м.Києві складено актовий запис №1598 про народження [PERSON] , матір`ю якого зазначено [PERSON] , а батьком [PERSON] . Відомості про останнього записані зі слів матері. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилась до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. Відповідно до ст. 53 КпШС України, Походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану. В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Ні КпШС України, ні діючий на даний час Сімейний кодекс, не передбачають строку давності до вимог про визнання батьківства. Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). На підтвердження факту батьківства позивачем надано копію розписки [PERSON] від 19.10.1993 року про отримання ним в борг у [PERSON] у 1989 році 3 000 карбованців, зобов`язання сплатити перший внесок за кооперативну квартиру [PERSON] і про те, що він визнає своїм сином [PERSON] Відповідачем [PERSON] подано копії листів матері та сестри відповідача [PERSON] , матері самої відповідачки [PERSON] , надіслані відповідачу [PERSON] в період часу з квітня 1989 року по серпень 1992 року. Крім того, заявлено клопотання про призначення в даній справі судової генетичної експертизи для встановлення факту кровної спорідненості позивача та [PERSON] , яке було задоволено і ухвалою суду призначено таку експертизу. Цю експертизу проведено не було у зв`язку з неявкою на відібрання матеріалу для її проведення відповідачем [PERSON] . Відповідач [PERSON] в суді зазначив, що розписку такого змісту він не писав, про листи сказати нічого не може, бо їх не бачив раніше. Щодо неявки на експертизу повідомив, що не довіряє лікарям і не вбачає за необхідне здавати свої біологічні зразки. Суд зауважує про те, що проведення генетичної експертизи на підтвердження факту генетичної спорідненості дитини, що народжена до 01.01.2004 року не було безумовним доказом на підтвердження факту батьківства, а тому ухилення відповідача [PERSON] від проведення такої експертизи не є безумовною підставою для визнання кровної спорідненості між ним та позивачем. Оцінюючи інші зібрані у справі докази, судом не встановлено тих підстав, з наявністю яких КпШС пов`язував можливість встановлення батьківства. Пояснення позивача та його матері [PERSON] , які надані на підтвердження даних фактів є суперечливими, оскільки посилаючись на спільність побуту та витрат, вони одночасно посилаються на передання грошей у борг [PERSON] [PERSON] для придбання ним окремої квартири. Наявність відносин між ними у період часу до та після народження дитини знайшло своє підтвердження у показаннях свідка [PERSON] , яка є двоюрідною сестрою відповідача [PERSON] та при допиті останньої в якості свідка, однак дані покази не вказують на те, що відносини між [PERSON] та [PERSON] носили характер сімейних відносин, того, що вони займались спільним вихованням та утриманням дитини. Суд вважає дані обставини недоведеними належними доказами в даній справі. При цьому, розписка відповідача про визнання батьківства не може вважатись належним доказом щодо цього, в тому числі і тому, що оспорюється відповідачем, а значний сплив часу унеможливлює перевірку дійсності даного документу. Поряд з цим, суд вважає також необхідним зазначити, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про встановлення батьківства охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням держави у право позивача та відповідача право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Спір в даній справі виник між позивачем та відповідачем [PERSON] , їх відносини є горизонтальними, тобто такими, що виникли між однаковими за статусом суб`єктами за відсутності ознак підпорядкування одного над іншим. Разом з тим, залучаючи суд до вирішення спірних питань, обидві сторони заслуговують на перевірку судом пропорційності втручання в їх право на повагу до сімейного життя. І в даному випадку суд враховує те, що для позивача таке втручання пов`язано виключно з документальним оформленням батьківських відносин, носить для нього номінальний характер. З таких пояснень суд зрозумілим є те, що дійсних і немайнових відносин між батьком та сином позивач досягнути не бажає, оскільки не виявляє бажання спілкуватись з батьком, нести будь-які обов`язки щодо нього як повнолітній син. Натомість відповідач [PERSON] категорично в суді заперечував проти позову, в тому числі обґрунтовуючи це тим, що позивач дозволив собі зневажливе відношення до нього у телефонній розмові. Судом встановлено, що протягом часу розгляду справи позивач не висловлював наміру спілкуватись з батьком. При цьому, мета, задля якої звернувся позивач до суду, зазначена ним у поясненнях як номінальне визначення особи батька у його документах, небажання мати немайнові відносини з батьком, окрім зазначення останнього у документах про народження, не може вважатись достатньою підставою для встановлення батьківства та втручання держави у приватне та сімейне життя відповідача [PERSON] щодо визначення кола його членів сім`ї. Регулювання державою сімейних відносин, до яких відноситься і питання визнання батьківства, здійснюється з метою зміцнення сім`ї як соціального інститут, утвердження між батьками та дітьми почуття обов`язку, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. За відсутності переконливих доказів та непропорційності втручання у права відповідача З усіх вищевказаних підстав, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed