Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про поділ майна подружжя, в якій зазначає, що сторони перебули в шлюбі, під час спільного проживання було придбано квартиру, автомобіль, а також вона стала членом гаражного кооперативу. В порядку поділу майна подружжя позивач просила: 1. Визнати спільно частковою (сумісною) власністю подружжя наступне майно, що було придбане під час шлюбу: квартиру [ADDRESS], автомобіль «FIAT NUOVO DOBLO PANOR», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 2. Розділити спільно нажите майно подружжя, зокрема визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 2/3 частки (що належить подружжю) квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль «FIAT NUOVO DOBLO PANOR», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 3. Право користування гаражем [ADDRESS] залишити за [PERSON]. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на придбання спірного майна в період шлюбу, відсутність заробітку у відповідача, недостатність аліментів, перебування гаража у користуванні позивача, проживання неповнолітньої дитини із позивачем, просили відійти від рівності часток на залишити квартиру для проживання позивача із дитиною. Відповідач та його представник [PERSON] проти позову заперечили, посилаючись на те відповідач в період шлюбу мав постійний дохід, його батьки матеріально підтримували сім'ю, надали кошти для придбання автомобіля і гаража, квартиру було приватизовано всіма членами сім'ї, позивач чинить перешкоди у користуванні квартирою, відповідач сплачує аліменти, позовні вимоги не обґрунтовані. Вислухавши сторони та їх представників, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 1997 року, який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11.04.2014 року, що підтверджується рішенням суду, паспортами та визнається сторонами. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - дочку [PERSON], [INFO], яка проживає із позивачем та знаходиться на її утриманні, що підтверджується свідоцтвом про народження, довідкою. На підставі рішення виконкому Обухівської міської ради № 879 від 15.07.2008 року подружжя та їх спільна дитина внаслідок приватизації набули право власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічним паспортом, розрахунком квартплати, інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Факт перебування у власності сторін іншої квартири в іншому будинку, яка зазначена у позові - [ADDRESS], судом не встановлено, співвіднесення спору про поділ майна сторін із цією квартирою жодним чином не обґрунтовано, позовні вимоги в цій частині залишились не уточнені, тому позов в частині вимог про визнання права власності і поділ цієї квартири є безпідставним. В період шлюбу і спільного проживання сторін в 2012 році за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль «FIAT NUOVO DOBLO PANOR», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, квитанціями від 10.01.2012 року, довідкою ДАІ, рахунком. З 05.06.2010 року позивач [PERSON] стала членом гаражного кооперативу «Промбудівець», де користується гаражем [ADDRESS], що підтверджується членською книжкою, довідкою, заявою про факт повного розрахунку. При цьому право власності на цей гараж не зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. 03.06.2014 року відповідач звернувся до позивача із пропозицією позасудового врегулювання спору про поділ майна, що підтверджується листом, квитанцією пошти. Рівень доходів відповідача та періоди роботи підтверджуються довідкою з місця роботи, трудовою книжкою. При наданні правової оцінки позову суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом, а згідно ч.4 цієї ж статті майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З обставин справи вбачається, що квартира та гараж не придбані, не виготовлені, не споруджені під час шлюбу сторін, тобто не набуті подружжям, спільна праця та спільні кошти при набутті сторонами права власності на частки в квартирі та набутті позивачем права користування гаражем не використовувались, тому на них не поширюється правовий режим спільної сумісної власності. Як вбачається зі змісту вказаних норм законодавства набуття права власності сторонами внаслідок використання ними свого права на безоплатну передачу житлового приміщення з державної власностя шляхом участі в приватизації державного майна як громадянина України, має правовий статус саме набуття у його особисту приватну власність як фізичної особи, а не спільну сумісну власність подружжя - сторін по цій справі, на що посилається позивач в обгрунтування своїх вимог. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.7 ст.3 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна. Право особистої приватної власності відповідача на 1/3 частину квартири, так саме як і аналогічне право позивача на таку ж частку підтверджується належними правовстановлюючими документами, зареєстровано у встановленому законодавством порядку, не оспорювалось, тому судом вважається набутим правомірно. За таких обставин вказана квартира та гараж не були і не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу в межах цієї справи. Крім того, зміст позовних вимог порушує права неповнолітньої дитини сторін як співвласника квартири. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Враховуючи викладене, позов в цій частині не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню. Спірний автомобіль придбаний сторонами за спільні кошти подружжя в період шлюбу, тому це майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст.368, 372 ЦК України має право на ? частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності лише за відповідачем порушує законні права та інтереси позивача як власника такого майна. Таким чином, об'єктом спільної власності подружжя є лише автомобіль, який підлягає поділу на засадах рівності часток кожного із подружжя. При цьому суд враховує, що позовних вимог про стягнення грошової компенсації частки у власності подружжя сторонами не пред'являлось, в порядку ст.365 ЦК України сторонами не ініціювалось питання про припинення права [PERSON] на частку у спільному майні, тому суд вважає можливим здійснити поділ майна шляхом виділення кожному із подружжя ідеальної долі - по ? частці автомобіля «FIAT NUOVO DOBLO PANOR», 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Передбачених законом підстав для відступу від рівності часток кожного із подружжя на користь жодної із сторін суд не вбачає. Суд не приймає до уваги при вирішенні справи посилання відповідача на отримання ним в борг від свого батька коштів для придбання гаража і автомобіля, відповідні письмові докази, які подані відповідачем (розписки, квитанції про банківські операції тощо), оскільки вони не мають правового значення для вирішення спору в межах наявних позовних вимог з огляду на диспозитивність цивільного судочинства. Також суд враховує неконкретність і недостатню обґрунтованість посилань позову на різний правовий статус спірного майна в частині різних видів спільної власності, підстав віднесення майна до окремого виду власності. Вирішуючи спір в частині права користування гаражем суд приймає до уваги, що позивач у встановленому законом порядку набула таке право, є членом гаражного кооперативу, сплачує членські внески. При цьому в судовому засіданні відповідач висловив свої претензії на це майно, посилаючись на те, що гараж був придбаний за кошти, які він отримав у борг від свого батька, чим фактично оспорив право позивача на користування гаражем. Враховуючи викладене, позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на законі та матеріалах справи, невизнане право позивача на користування гаражем підлягає судовому захисту. Таким чином, в цій частині позов слід задовольнити. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов слід задовольнити в межах доведених позовних вимог. Судові витрати слід розподілити між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам на підставі ст.88 ЦПК України, оскільки допустимих доказів сплати судового збору позивачем суду надано не було.

Outcome: partial