Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він працював в АК «Олімпієць» на посаді охоронника. Свої обовязки виконував належно і якісно. Наказом від 30 вересня 2015 року розпорядженням він був відсторонений від роботи, про що йому було повідомлено. Вважає своє звільнення незаконним. Вказав, що в день звільнення йому не було видано трудову книжку, він не міг працевлаштуватись в інше місце, де йому обіцяли зарплату в 7000 грн. Тому він має вимушений прогул і відповідач має вплатити йому заборгованість по заробітній платі. Через неправомірні дії відповідача йому заподіяно також моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 10\~000 грн. Тому просив суд зобовязати відповідача поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати; стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Відповідно до ст. 10 ЦПК України судом неодноразово розяснено право позивача на уточнення позовних вимог в тому числі щодо оскарження розпорядження про відсторонення. При розгляді справи позивач уточнив позовні вимоги. У своїй заяві також зазначив, що 08 грудня 2015 року йому стало відомо про виключення його з членів кооперативу та рейдерське захоплення влади в кооперативі, скликавши незаконні загальні збори. Наразі довіреність підписана [PERSON] та має фальшиву печатку, оскільки оригінал печатки знаходиться в колишнього голови кооперативу [PERSON] Через неправомірні дії відповідача йому заподіяно ще більше моральної шкоди. Остаточно просив суд зобовязати відповідача поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати; стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечував, подав суду письмові заперечення, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді охоронця в автогаражному кооперативу «Олімпієць» відповідно до трудового договору від 03 січня 2008 року. Розпорядженням №1 від 30 вересня 2015 року головою тимчасової комісії АК «Олімпієць» [PERSON] було тимчасово відсторонено від роботи охоронця. Чинним законодавством передбачено випадки, коли власник підприємства або уповноважений ним орган може відсторонити працівника від роботи у звязку з невиконанням ним узятих на себе зобовязань. Законодавством також встановлено окремі випадки, коли заробітна плата у разі відсторонення від роботи зберігається або працівникові виплачується допомога відповідно до державного соціального страхування. Відсторонення від роботи використовується як тимчасовий захід до прийняття остаточного рішення про можливість чи неможливість виконання працівником передбаченої трудовим договором роботи або перебування його на певній посаді. Після закінчення терміну відсторонення від роботи працівник, залежно від наявних підстав, може бути допущений до роботи, переведений на іншу роботу або звільнений. Згідно зі статтями 21 та 139 Кодексу законів про працю працівник, який уклав трудовий договір, зобовязаний виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку підприємства, установи, організації, виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган зобовязаний, згідно зі статтями 21 та 141 КЗпП, забезпечувати працівникові умови праці, необхідні для виконання роботи; забезпечувати трудову й виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці. Відповідно до статті 153 КЗпП на власника або на уповноважений ним орган покладається забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, систематичне проведення інструктажу (навчання) працівників з питань охорони праці, протипожежної охорони. Стаття 159 КЗпП зобовязує працівника знати і виконувати вимоги нормативних актів про охорону праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, а стаття 160 КЗпП покладає на власника або уповноважений ним орган здійснення постійного контролю за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці. Статтею 46 КЗпП передбачено випадки, коли власник або уповноважений ним орган може відсторонити працівника від роботи у звязку з невиконанням ним узятих зобовязань. Відсторонення від роботи допускається: у разі зявлення на роботі в нетверезому стані або стані наркотичного чи токсичного спяніння; у разі відмови або ухилення від обовязкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відсторонення передбачає недопущення працівника на певний термін до роботи, яку він зобовязався виконувати відповідно до трудового договору. Таким чином, в разі відсторонення від роботи трудові правовідносини та дія трудового договору тривають, хоча працівник тимчасово до роботи і не допускається. Відсторонення від роботи використовується як тимчасовий захід до прийняття остаточного рішення про можливість чи неможливість виконання працівником передбаченої трудовим договором роботи або перебування його на певній посаді. Після закінчення терміну відсторонення від роботи працівник, залежно від наявних підстав, може бути допущений до роботи, переведений на іншу роботу або звільнений з роботи. Зокрема, працівник може бути допущений до роботи, якщо відсторонення було незаконним або усунуто причини такого відсторонення, тобто працівник виконав умови допуску до роботи (успішно пройшов обовязковий медичний огляд, перевірку відповідних знань тощо). Працівник після відсторонення від роботи може бути тимчасово або постійно переведений на іншу роботу, наприклад за результатами обовязкового медичного огляду, якщо в медичному висновку буде зазначено про неспроможність працівника виконувати передбачену трудовим договором роботу внаслідок стану здоровя. У статті 46 КЗпП закріплено, що відсторонення від роботи допускається не тільки у випадках, встановлених у цій статті, а й в інших випадках, передбачених законодавством. Крім того, зазначена стаття дає право власникові або уповноваженому ним органу відсторонювати працівника від роботи, а окремі акти законодавства, які регулюють питання діяльності відповідних галузей, містять правові норми, що зобовязують власника або уповноважений ним орган відсторонювати працівника від роботи. Додаткові підстави для відсторонення від роботи та умови оплати цього періоду можуть бути передбачені і в укладеному контракті, оскільки в частині третій статті 21 КЗпП зазначено, що в контракті права, обовязки, умови організації праці, матеріального забезпечення та відповідальність сторін можуть встановлюватись угодою сторін. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України позивач зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Посилання позивача, що його фактично було звільнено, не видано трудову книжку та не проведено з ним розрахунку, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду подано не було. Натомість, з пояснень представника відповідача та матеріалів справи встановлено, що позивач був відсторонений від роботи, на час розгляду справи з роботи не звільнений. У судовому засіданні відповідно до ст. 10 ЦПК України судом розяснено право позивача щодо уточнення вимог, але уточнення щодо оскарження розпорядження до суду не надходило. Натомість позивач стверджував про рейдерське захоплення кооперативу, відсутність правильної печатки, що не є предметом даного розгляду. Враховуючи те, що позивача не було звільнено, розпорядження про відсторонення не оскаржено, тому суд відмовляє в задоволенні вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У судовому засіданні позивач не надав суду доказів того, що діями відповідачів йому було заподіяно моральної шкоди, сам по собі факт відсторонення не підтверджує даної обставини, тому в цій частині суд також відмовляє в задоволенні позову.

Outcome: dismissed