Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав на сина, визначення місця проживання дитини з ним, стягнення з відповідачки аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що з 2002р. по 2012р. проживав однією сім'єю, без реєстрації шлюбу з [PERSON] [INFO] року у них народився син [PERSON]. Сімейне життя з відповідачкою не склалося і він у грудні 2012 року пішов від неї. З того часу проживає окремо зі своєю матір'ю. 25.08.2015 року він забрав сина [PERSON] до себе, оскільки відповідачка тривалий час не виконувала своїх батьківських обов'язків ( син не навчався у школі, боявся дітей і дорослих, при зустрічі кричав та тікав від людей, м'язи рук були зовсім не розвинені, дитина не могла тривати в руках олівець, ручку, ложку, не знав як користуватися зошитом, книгою, не вмів обслуговувати себе). З того часу син перебуває на його утриманні та вихованні. Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина. Вона не працює, не бажає зустрічатися з сином та спілкуватися з ним, не відвідує його. Вона не бачилася з сином 5 місяців. Відповідачка не піклується про фізичний, духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, свідомо нехтує своїми батьківськими правами. Він має постійну роботу, самостійний дохід та житло, спиртних напоїв та наркотичних засобів не вживає, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно. Просить суд позбавити відповідачку батьківських прав на сина; визначити місце проживання дитини за його адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідачки аліменти на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 700 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову і до повноліття дитини. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Додатково суду пояснили, що після припинення спільного проживання з відповідачкою дитина залишилася проживати з матір'ю. Відповідачка належної уваги дитині не приділяла. [PERSON] не ходив до школи, не вмів тривати ручку, не міг обслуговувати себе, боявся людей. 25.08.2015 року вітчим [PERSON] привіз дитину до нього і сказав, що мати кинула сина і пішла з дому. З того часу син проживає з ним. Він влаштував дитину до першого класу загальної школи. Завдяки роботі вчителів дитина навчилася користуватися ручкою, зошитом, виконувати самостійно класні та домашні роботи, спілкуватися з дітьми у класі. Відповідачка з того часу дитиною взагалі не цікавилася. Двічі приходила, восени 2015 року і навесні 2016 року, влаштовує скандал. Просила забрати дитину до себе, але він не дозволив їй, бо побоюється, що вона не поверне йому потім сина. Матеріальної допомоги відповідачка взагалі ніякої не надає. Дитина бажає проживати разом з ним і не хоче спілкуватися з матір'ю. Він ніяких перешкод відповідачці у спілкуванні з сином не чинив. Просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка проти задоволення позову заперечує. Суду пояснила, що проживали з позивачем однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, з 2004р. по грудень 2012 року. Потім позивач пішов з сім'ї. Син [PERSON] залишився проживати з нею і перебував усі ці роки на її утриманні, [PERSON] не надавав їй ніякої матеріальної допомоги на утримання сина. Останні кілька років вона зі своїми батьками проживає в с. Вишнювате Розівського району Запорізької області. Вони займаються присадибним господарством, отримуючи від цього певний дохід. Їй також матеріально допомагають її батьки. Дитину до загальноосвітньої школи своєчасно не віддала, оскільки син був дуже слабкою дитиною, їй пропонували влаштувати його до школи-інтернату в с. Новомиколаївка, але позивач був проти. Вона вдома займалася з дитиною. У 2015 році вона домовилася про влаштування дитини до 1 класу Вишнюватської загальноосвітньої школи Розівського району. У серпні 2015 року вона дійсно пішла з дому до іншого чоловіка, а син залишився з її батьками. За домовленість з [PERSON] вони відвезли [PERSON] 25 серпня 2015 року до батька. З того часу [PERSON] перешкоджає їй у спілкуванні з сином, дитину їй не дає. У лютому 2016 року вона зверталася з заявою до служби у справах дітей про усунення перешкод у спілкуванні з сином. Але й після цього відповідач сина їй не давав. Тільки під час розгляду справи у суді, у червні [PERSON] відпустив дитину до неї на кілька днів. Сина свого вона любить, бажає займатися його вихованням, спілкуватися з ним, а тому просить відмовити відповідачу у позбавленні її батьківських прав. Щодо визначення місця проживання дитини з батьком також заперечує, посилаючись на те, що дитина зареєстрована разом з нею в [ADDRESS]. Дитина є власником ј частки цієї квартири. В квартирі у сина є окрема облаштована кімната і усі необхідні речі. Проти стягнення аліментів також заперечує, посилаючись на те, що позивач не надавав їй ніякої матеріальної допомоги на утримання сина, коли дитина проживала з нею. Представник органу опіки та піклування позовні вимоги [PERSON] підтримала. Посилаючись на висновки органу опіки та піклування від 04.05.2016р. вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] та визначити місце проживання дитини разом з батьком. Суду пояснила, що 11.09.2015 року [PERSON] звертався до служби у справах дітей щодо невиконання матір'ю батьківських обов'язків по вихованню сина. З телефонної розмови з [PERSON] було встановлено, що вона проживає в с. Вишнювате Розівсього району. На запит служби у справах дітей зі служби у справах дітей Розівської райдержадміністрації від 22.10.2015р. надійшла відповідь про те, що мати постійної роботи не має, проживає за рахунок своїх батьків. Відсутність спілкування з сином пояснює небажанням [PERSON] йти на контакт з нею, оскільки батько впливає на рішення сина. 01.02.2016 року до служби у справах дітей зверталася також [PERSON] з заявою про надання їй допомоги у налагодженні контакту з сином і встановлення їй часу спілкування з сином. Їй були надані певні роз'яснення, а [PERSON] попереджено про безперешкодне спілкування матері з сином. Комісією було встановлено, що під час проживання дитини з матір'ю, [PERSON] своєчасно не пішов до школи, у нього були відсутні навички тримання ручки, користування зошитом, книгою. Під час проживання дитини з батьком мати сина відвідала лише декілька разів та привітала з днем народження по телефону. Таким чином, комісія прийшла до висновку, що [PERSON] свідомо усунулася від виконання батьківських обов'язків, не піклується про виховання, розвиток та здоров'я дитини, матеріально сина не утримує, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, тому є усі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що зі слів позивача йому відомо, що мати з сином не спілкується десь останні півтора роки. До школи мати дитину не влаштувала, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Свідок [PERSON], вчитель ЗОШ №6 м. Бердянська, суду показала, що [PERSON] привели в 1 клас у 2015 році. Хлопець до школи був зовсім не підготовлений, ніяких навичок спілкування не мав, адаптація проходила дуже важко. За період навчання дитини ситуація змінилася, він засвоїв матеріал на рівні 1 класу, добре контактує з дітьми у класі, виконує доручення. Дитиною займаються батько і бабуся. Мати приходила до школи один раз вже після занять з претензією, чому прийняли дитину до цієї школи. З мамою у присутності директора і психолога була проведена бесіда. Після цього вона до школи не приходила. Свідок [PERSON], член батьківського комітету класу, суду показала, що навчання [PERSON] давалося дуже важко, він не міг навіть правильно тримати ручку. У школі, на батьківських зборах вона бачила тільки бабусю, мати до школи не приходила. [PERSON] казав, що не хоче жити з мамою, бо вона свариться, п'є, тому він хоче жити з бабусею. Свідок [PERSON] суду показала, що її дитина навчається в одному класі з [PERSON]. Відповідачку у школі ніколи не бачила. На батьківські збори до школи ходить бабуся. Раніше вона також бачила дитину, оскільки працювала контролером, приходила до позивача знімати показання лічильника і тоді звернула увагу на те, що дитина боїться людей, він був закритим, не відповідав на її питання, ховався. Свідок [PERSON], мати позивача, суду показала, що син не проживає з [PERSON] з 2012 року. У серпні 2015 року вітчим [PERSON] привіз до них [PERSON]. Дитина була дуже запущена, потребувала лікування стоматолога та ортопеда. Лікуванням дитини позивачка взагалі не займалася, брехала, що дитина навчається в інтернаті. Вони влаштували дитину до школи. Завдяки зусиллям вчителя [PERSON] засвоїв матеріал 1 класу, але йому було дуже важко. Мати сином не цікавиться. Дзвонить по телефону тільки у нетверезому стані, [PERSON] з нею спілкуватися не хоче. Відповідачці ніхто не перешкоджає спілкуватися з сином. Приїжджала двічі, привезла дитині два банана. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Згідно з ч.3 ст.10, ч.ч. 1,2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За вимогами ст.ст. 58-59 ЦПК України докази мають бути належними і допустимими. Підстави звільнення від доказування визначені у ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявив щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.15,16, 18 постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що сторони у справі проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2004р. по 2012 рік. [INFO] року у них народився син [PERSON] (а.с.5). Після припинення спільного проживання позивача та відповідача дитина залишилася проживати з матір'ю в с. Вишнювате Розівського району Запорізької області. З 25 серпня 2015 року дитина стала проживати з батьком в квартирі [ADDRESS]. Згідно акту обстеження умов проживання дитини за цією адресою від 04.02.2016р. (а.с.12) умови проживання визнані комісією задовільними. З 01 вересня 2015 року [PERSON] був прийнятий до 1 класу ЗОШ №6 м. Бердянська, тобто до 1 класу дитина пішла майже у 10 років. Як пояснила відповідачка, син був доже слабкою дитиною, їй рекомендували віддати його на навчання до школи-інтернату, але позивач був проти. Вона займалася з дитиною вдома. Позивач стверджує, що він не знав про те, що дитина не ходить до навчального закладу. Він вважає, що саме безвідповідальне ставлення відповідачки до сина, призвело до того, що дитина не була влаштована до школи, не мала ніяких навичок ні у навчанні ні у спілкуванні з оточуючими її людьми. Проте суд зауважує на тому, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку, незалежно від того чи проживають вони разом з дитиною чи окремо. У даному конкретному випадку суд вважає, що як позивач, так і відповідач знехтували своїми батьківськими обов'язками, не забезпечивши дитині вчасно належний фізичний розвиток та належну підготовну до навчання. З наданої характеристики учня 1 класу [PERSON] (а.с.10) вбачається, що [PERSON] прийшов до школи не підготовлений, боявся дітей і дорослих, м'язи рук були зовсім не розвинені, він не міг тримати в руці олівець, ручку, ложку, не знав як користуватися зошитом, книгою. За три місяці ретельної роботи [PERSON] навчився користуватися ручкою, зошитом, може знайти самостійно сторінку на якій потрібно працювати. Встигає з класом робити 70% завдань, більшу частину виконує без помилок. Приймає активну участь у роботі на уроках. Спілкується з дітьми, приймає участь у іграх. З матеріалів справи також вбачається, що відповідачка 01.02.2016 року зверталася до служби у справах дітей з заявою про усунення перешкод у спілкуванні з сином. Їй була надана письмова відповідь- роз'яснення (а.с.60) в якій зокрема зазначалося, що 02.02.2016р. у службі було проведено бесіду з [PERSON], в ході якої він пояснив, що не заперечує проти спілкування сина з матір'ю в його присутності. З пояснень сторін, показання свідка [PERSON] судом встановлено, що мати двічі відвідувала сина за місцем проживання батька: восени 2015 року, навесні 2016 року, а в червні 2016 року батько відпустив сина до матері на три дні. Відповідно до ст. 171 СК України, в судовому засіданні суд заслухав думку дитини [PERSON], який розказав, що живе з батьком, перейшов навчатися до другого класу. Йому дуже подобається навчатися у школі, у нього там є друзі. Маму він дуже любить і хоче спілкуватися і зустрічатися з нею, але жити хоче з батьком, а до мами приїжджати на вихідні. Розказав що нещодавно був у мами, ночував у неї, йому подобається проводити час з мамою. Орган опіки та піклування Бердянської міської ради надав суду висновок №01-2874/48 від 04.05.2016р. ( а.с.57-59) в якому вважає доцільним позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина і визначити місце проживання дитини з батьком. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування від 04.05.2016 року в частині доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить встановленим у судовому засіданні обставинам справи. Так, судом встановлено, що відповідачка на засіданні комісії не була присутня і, як стверджує сама відповідачка, її туди не запрошували. Висновок комісії ґрунтується в основному на поясненнях позивача. Однак у висновку є посилання також на те, що відповідачка зверталася до служби у справах дітей з заявою, в якій вона просила допомоги у налагоджені контакту з дитиною і становлення їй часу для спілкування. Крім того зазначено, що відповідачка двічі відвідувала сина за місцем проживання батька, телефонувала дитині. Вказане свідчить про те, що мати не втратила інтересу до дитини, бажає здійснювати свої батьківські обов'язки. Згідно зі ст. 11,12 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці. За ст. 15 цього Закону, дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. За таких обставин, суд вважає, що позивачем не було надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов'язками, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків, що у відповідності до вимог ст.164 СК України було б підставою для позбавлення її батьківських прав. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; Суд також приймає до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Так, у справі Хант проти України (рішення від 7 грудня 2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78)". У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи фактичні обставини справи, приймаючи до уваги право дитини мати обох батьків і підтримувати з ними постійний зв'язок, та враховуючи думку самої дитини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] не буде сприяти позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього, і приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини з ним, то ці вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 160,161 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У судому засіданні було встановлено, що [PERSON], який на момент розгляду справи досяг десяти років, виявив бажання проживати спільно з батьком. Крім цього, суд приймає до уваги те, що за час проживання дитини з батьком відбулися суттєві позитивні зміни у житті та розвитку дитини: дитину було влаштовано до школи, він здобув певні навички у навчанні, спілкуванні зі своїми однокласниками. За таких підстав, суд приходить до висновку, що місце проживання [PERSON] необхідно визначити з батьком [PERSON] Оскільки місце проживання дитини визначено з батьком, то мати повинна надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Відповідно до ст.181 СК України кошти на утримання дитини ( аліменти) можуть бути присуджені за рішенням суду у частці від доходу особи, зобов'язаної утримувати дитину або у твердій грошовій сумі. Згідно зі статтею 182 СК України, суд при визначенні розміру аліментів має врахувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, проте мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі статтею 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача, може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Судом встановлено, що відповідачка постійної роботи і доходу не має, інших утриманців вона не має. З урахуванням інтересів неповнолітньої дитини, виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених у ст.7 Сімейного кодексу України, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на користь позивача у твердій грошовій сумі у розмірі 500 грн. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто у даному випадку аліменти необхідно стягнути з 25.02.2016 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 551,20 грн. ( з позовних вимог про визначення місця проживання дитини), а також стягнути на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 551,20 грн. ( з позовних вимог про стягнення аліментів).

Outcome: partial