Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

У листопаді 2019 року позивачка звернулася до суду із позовом до Михайло -Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області про визнання за нею в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , та після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,20 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті батька вона успадкувала 1/2 частину вказаного нерухомого майна, потім після смерті матері успадкувала іншу 1/2 частину того ж майна, яка була успадкована мамою після смерті свого чоловіка. Однак оформити частину спадщину вона не взмозі через відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на спадковий будинок та через втрату оригіналу державного акту на земельні ділянку. В подальшому, під час розгляду справи позивачка подала заяву про збільшення своїх вимог, які ухвалою суду від 12 березня 2020 року були прийняті до розгляду. Відповідно до них вона також просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті матері на три земельні ділянки, площами 2,9998 га, 1,0062 га та 0,7737 га, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області. Вказувала, що в нотаріальному порядку оформити ділянки не має можливості через неможливість прочитати номера державних актів та їх в повній мірі ідентифікувати. В судове засіданні сторони не з`явилися, про його час та місце була повідомлені належним чином, надали заяви з проханням розглянути справ без їх участі, при цьому представниця позивачки в своїй заяві позовом підтримала та просила його задовольнити, а представник відповідача в заяві позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Суд, вважаючи можливим здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали та докази справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. [INFO] помер [PERSON] , який на час смерті проживав та був зареєстрований в [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина на нерухоме та рухоме майно, в тому числі житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,20 га, виділена для його будівництва та обслуговування, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Часом відкриття спадщини є день його смерті. На час її смерті діяли положення Цивільного кодексу України 2003 року (далі ЦК України). Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Цивільний кодекс України передбачає два види спадкування: за законом і за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Заповіту [PERSON] після його смерті судом не встановлено, тому спадкування повинно здійснюватися за законом в порядку черговості, визначеного статтями 1261-1265 ЦК України. Зокрема за положеннями ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги відносяться діти, дружина та батьки померлого. Відповідно до довідок Михайло - Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, які додані до позову та містяться в спадковій справі, заведеній після смерті [PERSON] (а.с. 11, 49 - зворотній бік), на час смерті з ним постійно проживали та були зареєстровані його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] (позивачка). Таким чином вони, як спадкоємці першої черги за законом, прийняли спадщину після його смерті. Інших спадкоємців, які прийняли б спадщину після його смерті, не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, тобто кожному зі спадкоємців - [PERSON] та [PERSON] перейшло у спадщину по 1/2 частині житлового будинку та по 1/2 частині земельної ділянки, розташованих в с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області. В той же час, [PERSON] померла [INFO] і спадщину, яку отримала після смерті свого чоловіка, не переоформила на себе. За свого життя вона склала заповіт, посвідчений 09 лютого 2017 року секретарем виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, яким заповіла на випадок своєї смерті належне все їй майно, яке б належало їй на день смерті, своїй дочці [PERSON] , тобто позивачці. Слід відмітити, що згідно з Постановою Верховної ради України № 1377-VIII від 19 травня 2016 року "Про перейменування окремих населених пунктів та районів" Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський, а рішенням Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області за № 4 від 21 липня 2016 року вул. Кірова була перейменова на вул. Володимира Вернадського. Після смерті [PERSON] у спадок залишилися по 1/2 частині зазначених вище житлового будинку та земельної ділянки, які вона успадувала після чоловіка, а також три земельні ділянки, призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського (раніше - Жовтневого) району Миколаївської області, площами 2,9998 га, 0,7737 га та 1,0062 га, які належали померлій відповідно до державних актів серії ЯЛ №№974310, 974309, 974311, виданих 27 жовтня 2010 року Жовтневою (тепер - Вітовською) районною державною адміністрацією Миколаївської області. Відповідно до спадкової справи, заведеної Вітовською державною нотаріальною конторою Миколаївської області, після смерті [PERSON] , копія якої була витребувана судом, спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання 11 січня 2018 року відповідної заяви цій нотаріальній конторі в передбачений законом шестимісячний строк. Крім того на час смерті матері вона проживала разом з нею. Далі, під час оформлення спадщини на вказану спадщину, вона отримала усне роз`яснення нотаріуса про неможливість її оформлення в такому порядку в цілому за нею особисто, оскільки не вона представила належним чином оформлені правовстановлюючі документи на спадкову нерухомість, зокрема будинок, який був первісно побудований його власником [PERSON] , не був ним належним чином зареєстрований і на нього він не оформив правовстановлюючий документ, державний акт на земельну ділянку, виділену для його будівництва та обслуговування, був втрачений, а державні акти на три ділянки сільгоспризначення мають пошкодження, через які їх номера не читаємі. За пунктами 4.15 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз`яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. З матеріалів справи вбачається, що первісно житловий будинок будинок був побудований особисто [PERSON] за його життя. Так, відповідно до технічного паспорту, складеного комунальним підприємством "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" та відповідно до довідки цього ж підприємства від 20 січня 2020 року, житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , був побудований у 1973 році, господарські та побутові споруди біля нього - в період 1980 року; він має житлову площу 50.70 кв.м., загальну площу - 64.70 кв.м.; об`єкти самочинного будівництва відсутні, але право власності на будинок не зареєстровано. Однак, відповідно до копії погосподарської книги, особовий рахунок 579 , цей житловий будинок належав на праві власності [PERSON] , а після його смерті [PERSON] . До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Зазначені докази в своїй сукупності свідчать про те, що [PERSON] за свого життя мав у власності спірний житловий будинок і мав всі законні права на оформлення свідоцтва про право власності на нього. А копіями державних актів на земельні ділянки підтверджує належність землі померлим спадкодавцям на час їх смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельні ділянки переходять до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням їх цільового призначення. Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі спадкування. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок та земельна ділянка для його будівництва, за життя належали [PERSON] і дане майно після його смерті входить до складу спадщини і в порядку спадкування перейшло до спадкоємців, зокрема і до [PERSON] , а після її смерті, разом з її майном, повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачці в справі як єдиній спадкоємиці, яка прийняла спадщину. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування. За викладеного,

Outcome: approved