Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який мотивує тим, що згідно наказу комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за № 30-к від 31.12.2013 року був прийнятий на роботу з 01.01.2014 року головний лікарем Коломийської станції екстреної медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» по переводу з Коломийської ЦРЛ. Наказом за № 527-к від 20.10.2014 року «Про звільнення за прогул» його було звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України з 20.10.2014 року за прогул, скоєний 16.10.2014 року. Вважає таке звільнення незаконним виходячи з наступного. Пунктами 1 наказів за № 67 від 05.06.2014 року та № 95 від 01.07.2014 року, виданими комунальним закладом «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», на нього були накладені дисциплінарні стягнення - оголошено догани. Пунктом 1 наказу № 96 від 02.07.2014 року його було звільнено з роботи з 02.07.2014 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи перше звільнення незаконним, звернувся до Коломийського міськрайонного суду з позовом до відповідача про визнання незаконними п. 1 наказів за № 67 від 05.06.2014 року, за № 95 від 01.07.2014 року, за № 96 від 02.07.2014 року, поновлення на роботі, стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.10.2014 року позов було задоволено частково. Суд визнав незаконним та скасував наказ головного лікаря Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за № 67 від 05.06.2014 року про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, зняв зазначене стягнення, скасував наказ за № 96 від 02.07.2014 року про звільнення з роботи, поновив позивача на посаді головного лікаря Коломийської станції екстреної медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», стягнув 14955 грн. втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 02.07.2014 року по 15.10.2014 року та 3000 грн. моральної шкоди. Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2014 року суд ухвалив, що датою поновлення на роботі слід вважати 02.07.2014 року. 15.10.2014 року в судовому засіданні було проголошено лише резолютивна частина вказаного рішення, а повний текст рішення суд повідомив, що буде виготовлений 20.10.2014 року. Після закінчення розгляду даної справи представник відповідача повідомив позивача, що відповідач буде оскаржувати дане судове рішення, що і було зроблено. В той же час, відповідач 20.10.2014 року видав наказ, яким звільнив позивача за прогул, нібито вчинений 16.10.2014 року, тобто наступного дня після проголошення вищевказаного судового рішення. В наказі про звільнення зазначено, що 16.10.2014 року був складений акт про відсутність його на робочому місці. Однак, ніякого прогулу 16.10.2014 року не скоював. 24.10.2014 року направив до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції два виконавчі листи про негайне виконання вищевказаного рішення Коломийського міськрайонного суду в частині поновлення на роботі і стягнення втраченого заробітку. 04.11.2014 року державний виконавець відділу ДВС Богак Я.В. повідомив його по телефону, що йому необхідно з»явитися у відділ ДВС 05.11.2014 року. Для виконання рішення суду 05.11.2014 року разом з державним виконавцем Богак Я.В. прибули в комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», де заступник головного лікаря Янків О.І. повідомив, що позивача звільнено з роботи за прогул скоєний 16.10.2014 року і також надав йому копію наказу за № 50-к від 15.10.2014 року, яким його поновлено на роботі і наказано приступити до роботи 16.10.2014 року. Однак, з вказаним наказом ознайомився лише 05.11.2014 року, про що зазначено у виданій 05.11.2014 року копії цього наказу. Вказане також підтверджується актом державного виконавця від 05.11.2014 року. Незаконність оспорюваного наказу про звільнення підтверджується і тією обставиною, що наказ про поновлення на роботі виданий 15.10.2014 року у відповідності з рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.10.2014 року, текст якого був проголошений о 16 год. Якщо представник відповідач встиг до кінця робочого дня повернутися з м. Коломия в м. Івано-Франківськ, а відповідач ще і видати наказ про поновлення на роботі, то про те, що наступного дня о 8 год. ранку позивач повинен був приступити до роботи в м. Коломия, де і проживає, позивачу не було відомо і ніхто про це його не повідомив. Крім того, на його робоче місце була прийнята інша особа і не міг би виконувати 16.10.2014 року свої посадові обов»язки. Вважає, що наказ про поновлення його на роботі виданий відповідачем не 15.10.2014 року, а пізніше, після того, як 17.10.2014 року подав відповідачу заяву про необхідність видачі наказу про його поновлення на роботі. Негайність виконання судового рішення полягає у винесенні державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня після одержання документів зазначених у ст. 18 ЗУ « Про виконавче провадження». Рішення суду може виконуватися і в добровільному порядку шляхом видачі відповідачем наказу про поновлення на роботі, але із завчасним ознайомленням позивача з таким наказом. Про поспішність і незаконність видачі оспорюваного наказу свідчить і той факт, що прогул нібито вчинив 16.10.2014 року, а звільнено з роботи з 20.10.2014 року. Дії відповідача по повторному звільненню позивача з роботи ще раз засвідчили факт будь-якими засобами домогтись такого звільнення. Своїми незаконними діями відповідач завдав йому моральної шкоди, яка полягає в тому, що ознайомившись із наказом про звільнення з роботи за прогул отримав сильний нервовий стрес. Ще судове рішення від 15.10.2014 року не вступило в законну силу, як повторно змушений хвилюватися, витрачати свій час звертаючись за юридичною допомогою для подачі даного позову до суду. Втратив душевний спокій і стан його здоров"я по цій причині погіршився. Змушений був звертатися за медичною допомогою. Моральну шкоду оцінює в 5000 грн. Тому, просить постановити рішення, яким визнати незаконним і скасувати наказ відповідача за № 527-к від 20.10.2014 року « Про звільнення за прогул», поновити його з 20.10.2014 року на роботі головним лікарем Коломийської станції екстреної медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф»,стягнути втрачений заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з розрахунку 227 грн. 04 коп. за один день, 5000 грн. завданої моральної шкоди та судові витрати. В судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. Пояснив, що під час роботи головним лікарем Коломийської станції екстреної медичної допомоги у нього виник конфлікт з керівником Похмурським В.В. через те, що намагався захищати права колективу станції як відокремленого підрозділу. В результаті конфлікту йому було оголошено догани та двічі звільнено з роботи з надуманих мотивів. Повторне звільнення вважає цілком упередженим і неправомірним. Після рішення суду про поновлення на роботі 17.10.2014р. приїхав у відділ кадрів відповідача, для написання заяви про поновлення його на роботі в добровільному порядку. При цьому, дізнався про своє повторне звільнення, однак на його вимогу з відповідним наказом про звільнення, а також з наказом про поновлення на роботі та актом його не було ознайомлено, пояснень від нього не вимагалось. Це було зроблено лише 05.11.2014р. в той день, коли разом з державним виконавцем приїхав виконувати рішення про поновлення на роботі. До державного виконавця звернувся 24.10.2014р. після отримання копії повного рішення суду та виконавчого листа. По даний час відповідач повністю не відшкодував йому розмір втраченого заробітку, яки стягнуто судом. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Подав письмове заперечення. Пояснив, що після проголошення в 16 год в присутності позивача короткого рішення Коломийського міськрайсуду від 15.10.2014р., яке в частині поновлення на роботі підлягало негайному виконанню, наказом № 518- К від 15.10.2014р. позивача було поновлено на роботі. Попередньо наказом № 515-К від 15.10.2014р. було звільнено в порядку переведення на посаду лікар в.о. головного лікаря Коломийської станції екстреної медичної допомоги Костащука В.В. У зв»язку з відсутністю позивача на робочому місці 16.10.2014р. було складено відповідний акт і наказом № 527-К від 20.10.2014р. звільнено позивача з роботи з 20.10.2014р. за прогул 16.10.2014р. на підставі ст. 40 п.4 КЗпП України. 17.10.2014р. позивач приходив у відділ кадрів і пояснював відсутність на робочому місці 16.10.2014р. лікарняним листом, який не надав. 20.10.2014р. позивачу було направлено копію наказу про звільнення поштою. Вважає, що відповідач при звільненні діяв в межах закону. Після проголошення короткого рішення суду 15.10.2014р. повідомляв позивача про апеляційне оскарження. Відповідач по даний час не відшкодував позивачу розмір втраченого заробітку, який було попередньо стягнуто судом. Третя особа в судове засідання не з»явилась, про причини неявки не повідомила, хоча повідомлялась про час і місце судового розгляду. Суд, вислухавши сторони, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та зібрані докази, приходить до висновку, що позов частково підставний і підлягає до часткового задоволення з таких мотивів. Як встановлено в судовому засіданні, наказом третьої особи № 527-К від 20.10.2014р. позивача було звільнено з посади головного лікаря Коломийської станції екстреної медичної допомоги Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 20.10.2014р. на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул 16.10.2014р. Як підставу звільнення в наказі зазначено - акт про відсутність працівника на роботі від 16.10.2014р. Наказ мотивовано тим, що позивач не з»явився на робочому місці та не попередив адміністрацію відповідача ніяким засобом зв»язку, неявку на роботі пояснив тим, що погано себе почував, але жодних доказів непрацездатності не пред»явив. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.10.2014 року було частково задоволено попередній позов позивача, визнано незаконним та скасовано наказ головного лікаря Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» за № 67 від 05.06.2014 року про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани, знято зазначене стягнення, скасовано наказ за № 96 від 02.07.2014 року про звільнення позивача з роботи, поновлено його на посаді головного лікаря Коломийської станції екстреної медичної допомоги, стягнуто 14955 грн. втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 02.07.2014 року по 15.10.2014 року та 3000 грн. моральної шкоди. Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2014 року суд встановив, що датою поновлення на роботі слід вважати 02.07.2014 року. Ухвалою суду апеляційної інстанції від 18.12.2014р. апеляційну скаргу відповідача було відхилено і рішення Коломийського міськрайонного суду від 15.10.2014 року залишено без змін. В ст. 43 ч. 1,6 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору. Відповідно до ст. 22 ч. 2 КЗпП України згідно Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається Статтею 24 ч. 3 КЗпП України передбачено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статтею 68 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У відповідності до ст. 10, 60 ч.1 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні позивач не заперечив факт відсутності на роботі 16.10.2014р. Його твердження про те, що причиною невиходу на роботу стало несвоєчасне повідомлення адміністрацією відповідача про існування наказу за № 50-к від 15.10.2014 року про поновлення його на роботі з 16.10.2014 року, про який йому стало відомо лише 17.10.2014р. в день звернення із заявою про добровільне виконання рішення суду, та отримання ним копії даного наказу лише 05.11.2014р., не спростовані в судовому засіданні і підтверджуються відповідною відміткою позивача на копії цього наказу із зазначенням дати отримання - 05.11.2014р. та актом державного виконавця від 05.11.2014р., складеному при примусовому виконанні виконавчого листа № 346/3707/14ц виданого Коломийським міськрайсудом 22.10.2014р. Враховуючи викладене, акт від 16.10.2014р. про відсутність працівника на роботі та від 17.10.2014р. про відмову позивача від надання пояснень щодо відсутності на робочому місці, складення якого заперечується позивачем, не мають достатнього доказового значення по даній справі для обґрунтування звільнення. Представник відповідача визнав, що 15.10.2014 року Коломийським міськрайсудом було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення о 16 год. і, що при цьому він повідомив позивачу про його апеляційне оскарження. Повне рішення було виготовлено судом 20.10.2014р. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 367 ч.1 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень, зокрема в справах поновлення на роботі. За змістом ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист. Таким чином, проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач виконав рішення суду в частині поновлення позивача на роботі 15.10.2014р. з вказівкою приступити до роботи з 16.10.2014р. без відома останнього та без ініціювання останнім процедури виконання, ознайомивши позивача з відповідним наказом лише 05.11.2014р., після складення акту про відсутність на роботі 16.10.2014р. та видання наказу про повторне звільнення. Тим самим, порушено трудові права та гарантії позивача передбачені вищевказаними нормами, які підлягають поновленню шляхом визнання незаконним і скасування наказу № 527-к від 20.10.2014р. «Про звільнення за прогул» та поновлення позивача на посаді. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15.10.2014 року, яке набрало законної сили, встановлено середньогодинний заробіток позивача в розмірі 28 грн. 57 коп., виходячи з довідки про доходи від 04.07.2014 року за останні два календарні місяці роботи, що передували його звільненню, та у відповідності до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, визначено суму втраченого заробітку в сумі 14955 грн. 54 коп., виходячи з часу вимушеного прогулу - 3місяці 14 днів. Оскільки, по даній справі розрахункові величини заробітної плати за травень,червень 2014р. та часу вимушеного прогулу (з часу звільнення - 20.10.2014р. по час ухвалення рішення суду 03.02.2015р.) залишились такими ж, то й такою ж суд визначає і суму втраченого заробітку - 14955 грн. 54 коп., яка підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Суд вважає, що в результаті повторного незаконного звільнення та порушення законних прав позивача йому завдано моральної шкоду, яка виразилась у значних душевних стражданнях, порушенні звичного укладу життя, втрати матеріального джерела для існування, приниження честі та гідності. Завдану моральну шкоду суд оцінює в 1000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. При цьому, суд вважає,що позивач не довів судовому засіданні будь-якими доказами звернення за медичною допомогою. З вищенаведених підстав в решті позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial