Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 03.02.1994 року уклала із ним шлюб від якого мають спільного сина [PERSON], який народився [INFO]. Спільне життя із відповідачем не склалось, оскільки сторони не зійшлись характерами, мають різні поглядами на життя, сім"ю. Відповідач залишив сім"ю, протягом тривалого часу сторони спільно не проживають, не ведуть спільного господарства. На утримання сина з нього у 1999 році присуджені аліменти. Примирення з відповідачем неможливе, тому позивач просить шлюб розірвати. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач, визнаючи позов, подав письмове пояснення в якому вказав, що в даний час перебуває на стацлікування у Львівському медінституті, є інвалідом І групи з необхідністю стороннього догляду. З позивачкою не проживає з 2005 року та не підтримує з нею ніяких відносин. Вона не надає йому жодної допомоги у лікуванні, їх нічого не об"єднує. Примирення між ними неможливе. Представник відповідача [PERSON] підтримав позицію свого довірителя у судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER], яке видано повторно відділом РАЦС Жидачівського РУЮ Львівської області 18.06.2004 року, 03.02.1994 року уклали шлюб [PERSON] та [PERSON] та після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище "[PERSON]". Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON], який народився [INFO], що стверджує свідоцтво про народження [NUMBER], видане повторно 16.02.2001 р. відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції. Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, більше десяти років не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Як позивач, так і відповідач не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона вправі далі іменуватись вказаним прізвищем.

Outcome: approved