Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

Представник позивача 10.07.2019 року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення\~заборгованості по\~заробітній платі, яка мотивована тим, що [PERSON] 01.06.2018 року було незаконно звільнено з КП «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради з посади заступника директора з виробництва. Рішенням Селидівського міського суду від 17.01.2019 року [PERSON] поновлено на вищевказаній роботі з 02.06.2018 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 124\~867 грн. 40 коп. Згідно наказу по підприємству КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради Усова О.А. поновлено на посаді заступника директора з виробництва в КП «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради з 02.06.2018 року. 25.06.2019 року позивач звільнився за власним бажанням. Однак, станом на 05.07.2019 року [PERSON] не виплачено всіх виплат при звільненні за період з 02.06.2018 року по 25.06.2019 року: з 02.06.2018 р. по 17.01.2019 р. за рішенням суду у сумі 12 4867 грн. 40 коп; з 18.01.2019 р. по 17.06.2019 р. середньоденний заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 84\~562 грн. 10 коп.; з 18.06.2019 р. по 25.06.2019 р. заробітна плата у сумі 4741 грн. 80 коп.; компенсація за невикористану відпустку у сумі 18\~308 грн. 73 коп. Відповідачем було проведено розрахунок з [PERSON] за шість робочих днів у розмірі 3\~340 грн. 42 коп. та сплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 18\~308 грн. 73 коп., з яких було утримано вихідну допомогу у розмірі 15\~806 грн. 00 коп., яку позивач отримав в червні 2018 року при звільненні за скороченням штату. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство. В зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні [PERSON] зазнав дуже великих моральних страждань, що виражаються в унеможливлені оздоровлення себе, дружини та дитини, погіршенні стосунків з колегами, постійній необхідності вживати заспокійливі ліки, він втратив покій та сон. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, просить суд стягнути на користь позивача: за період з 18.01.2019 р. по 17.06.2019 р. середньоденний заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 84\~562 грн. 10 коп.; з 18.01.2019 р. по 25.06.2019 р. заробітну плату у сумі 4741 грн. 80 коп.; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 18\~308 грн. 73 коп.; моральну шкоду у розмірі 200\~000 грн. 00 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з розрахунку 790 грн. 30 коп.) Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 19.07.2019 року відкрито провадження по справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю та просять їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, до суду надані письмові пояснення, в яких зазначено, що позивач здійснив самостійний розрахунок заборгованості, взявши середньоденний заробіток у розмірі 790 грн. 30 коп. безпідставно, оскільки посадовий оклад заступника директора з економіки і фінансів (рівнозначний по рівню оплати посаді заступника директора з виробництва) становить 7\~903,00 грн., тому середньоденний заробіток складає 395 грн. 15 коп. Крім того, заробітна плата у розмірі 4741 грн. 80 коп. та компенсація за невикористану відпустку були сплачені [PERSON] . В зв`язку з рішенням про визнання звільнення [PERSON] незаконним, підприємством були повернуті грошові кошти, виплачені [PERSON] як вихідна допомога у розмірі 15\~806 грн. 00 коп. Позивача було під підпис повідомлено щодо повернення зазначеної допомоги у наказі № 216 від 27.06.2019 року «Про повернення розрахунків». Також безпідставно позивач просить стягнути відшкодування моральної шкоди, оскільки ніяких підтверджень про спричинення йому моральної шкоди не надано. Просять суд відмовити в задоволені позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81\~ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року позовну заяву [PERSON] до КП « Служби єдиного замовника» задоволено: визнано незаконним і скасовано наказ Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради від 30.05.2018 року №91-ос в частині звільнення [PERSON] з роботи за п.1\~ст.40 КЗпП України\~за скороченням штату; поновлено [PERSON] на роботі на посаді заступника директора з виробництва в Комунальному підприємстві «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради з 02.06.2018 року; стягнуто з Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради на користь [PERSON] 124867 грн. 40 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.06.2018 року по день ухвалення судового рішення. Згідно постанови Донецького апеляційного суду від 02.05.2019 року рішення Селидівського міського суду від 17.01.2019 року в частині стягнення середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу змінено, стягнуто на користь [PERSON] . 124\~867 грн. 40 коп. з утримання з цієї суми податків та обов`язкових платежів. Згідно наказу\~№ 121-о\~від 14.06.2019\~року,\~виданого Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради, поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з виробництва з 02.06.2018 року. Згідно заяви від 25.06.2019 року, [PERSON] звернувся до КП «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради про звільнення його за власним бажанням. Згідно наказу № 128-ос від 25.06.2019 року, виданого «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради, [PERSON] заступника директора з виробництва [PERSON] звільнено 25.06.2019 року за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. Компенсація за невикористану відпустку 33 календарних днів. Згідно службової записки від 27.06.2019 року головний бухгалтер КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради, звернувся до директора КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради про вирішення питання щодо повернення виплаченої [PERSON] вихідної допомоги у розмірі 15\~806 грн. 00 коп., взаємозаліком у разі отримання компенсації [PERSON] за невикористану відпустку. Згідно наказу про проведення розрахунків № 216 від 27.06.2019 року, виданого Комунальним підприємством «Служба єдиного замовника» Авдіївської міської ради, вирішено провести розрахунок заробітної плати [PERSON] та компенсації за невикористану відпустку (33 календарні дній); запропонувати [PERSON] відшкодувати підприємству кошти у розмірі 15\~806 грн. 00 коп., виплачені як компенсацію, оскільки скорочення штату визнано незаконним. З наказом [PERSON] ознайомлено. Згідно табелям обліку використаного робочого часу, виданих КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради, [PERSON] заступник директора з виробництва відпрацював: за червень 2018 р. відпрацьовано днів 1 день, відпрацьовано годин - 7,00 годин, вимушений прогул 29 годин; за липень 2018 вимушений прогул 31 година; за серпень 2018 року вимушений прогул -31 година; за вересень 2018 р. вимушений прогул 30 годин, за жовтень 2018 р. вимушений прогул - 31 година; за листопад 2018 р. вимушений прогул 30 годин; за грудень 2018 р. вимушений прогул 31 година; за січень 2019 року вимушений прогул 17 годин, інші причини неявки 14 годин; за лютий 2019 року інші причини неявки 28 годин; за березень 2019 року інші причини неявки 31 година; за квітень 2019 року інші причини неявки 30 годин; за травень 2019 року інші причини неявки 31 година; за червень 2019 р. відпрацьовано 7 днів, інші причини неявки 13 годин, вихідні, святкові дні 5 годин, відпрацьовано 55,25 годин. Як вбачається з розрахункового листа за червень 2019 р. [PERSON] нараховано: заробітна плата 3340,42 грн.; компенсація за невикористану відпустку 18308,73 грн.; вихідна допомога 15806,00 грн., всього нараховано 5843,15 грн., утримано 1139,42 грн., до видачі 4703,73 грн. Згідно меморіального ордеру № J072278CF1 від 22.07.2019 року, КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради перерахував суму у розмірі 113\~185 грн. 00 коп., призначення платежу справа № 242/3262/18 від 22.05.2019 року. Згідно платіжного доручення № 1072 від 29.07.2019 року, КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради перерахував грошові кошти у розмірі 1873 грн. 01 коп., призначення платежу заробітна плата [PERSON] . Згідно платіжного доручення № 1073 від 29.07.2019 року, КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради перерахував грошові кошти у розмірі 22\~476 грн. 13 коп., призначення платежу - заробітна плата [PERSON] . Згідно відомості № 232 від 05.07.2019 року КП «СЕЗ» Авдіївська міська рада заробітна плата за червень 2019 р. до видачі [PERSON] становить 4\~703,73 грн. Як вбачається з платіжного доручення № 907 від 05.07.2019 року, КП «СЕЗ» Авдіївської міської ради перерахував грошові кошти у розмірі 4703 грн. 73 коп., призначення платежу: заробітна плата за 1 половину червня 2019 року. Згідно довідки, виданої КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради, станом на 01.06.2018 року посадовий оклад [PERSON] становить 7903 грн. 00 коп. Згідно довідки про середню заробітну плату, виданої КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради, середньоденна заробітна плата [PERSON] за період з квітня 2018 по травень 2018 р. становить 395 грн. 15 коп. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд встановив наступне. У відповідності до ч. 2\~ст. 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 9 грудня 2015 року по справі № 6-2123цс15 під вимушеним прогулом слід розуміти це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Згідно абзацу 3 пункту 32 ППВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-419цс16 середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяця роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п.8 цього порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи той факт, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 червня 2018 року до 17.01.2019 року (ухвалення судового рішення), суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню, а саме за період з 18 січня 2019 року по 14 червня 2019 року (наказ про поновлення на роботі). Для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд враховує розмір середньоденного заробітку позивача у розмірі 790 грн. 30 коп., відповідно до положень ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, що визначений рішення Селидівського міського суду Донецької області від 17 січня 2019 року по справі № 242/3262/18. Згідно листа N\~78/0/206-18\~від 08.08.2018\~року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з 18.01.2019 року по 14.06.2019 року (наказ про поновлення на роботі) виходячи із зазначеного листи складає 101 день, тому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 79\~820 грн. 30 коп. з розрахунку 790 грн. 30 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 101 (кількість робочих днів з наступного дня винесення рішення від 17.01.2019 року по день винесення наказу про поновлення на роботі). Таким чином, з відповідача на користь [PERSON] стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.01.2019 року по 14.06.2019 року у розмірі 79\~820 грн. 30 коп. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, суд встановив наступне. Основним Законом України статтею\~43\~Конституції передбачено\~право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст. 22 цього Закону\~суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до\~ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу. Згідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до роз`яснень, які надані Верховним судом України в постанові Пленуму № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі застосування ст. 117 КЗпП України перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Суд, вирішуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 18.06.2019 року по 25.06.2019 року, дійшов до висновку, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідно розрахункового листа за червень 2019 р. [PERSON] була нарахована заробітна плата за 7 днів відпрацьованих у розмірі 3340,42 грн., яка відповідачем виплачена позивачу 05.07.2019 року, що підтверджується позивачем в позовній заяві. Вирішуючи позовні вимоги щодо компенсації за невикористану відпустку, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1ст.83\~КЗпП України у\~разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Статтею 4\~Закону України\~«Про відпустки» передбачені види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Згідно із\~ст.6 Закону України «Про відпустки»\~щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідачем при здійсненні розрахунку з [PERSON] у червні 2019 року з заробітної плати (компенсації за\~невикористану відпустку) було відраховано вихідну допомогу у сумі 15\~806 грн. 00 коп., що підтверджується розрахунковим листом за червень 2019 року, відповідачем було сплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2502 грн. 73 коп. Згідно із ч. 1\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. За змістом п. 1 ч. 1\~ст. 1215 ЦК України\~не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Згідно із ч. 1\~ст. 127 КЗпП України\~відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. У ч. 2\~ст. 127 КЗпП України\~визначено, що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136). Виходячи з наведеного, повернення працівником підприємству зайво виплачених коштів можливо у випадках, встановлених\~ст. 127 КЗпП України\~і\~ст. 1215 ЦК України, на підставі наказу чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу. Суд звертає увагу, що наказом № 216 від 27.06.2019 року [PERSON] було запропоновано відшкодувати підприємству кошти у розмірі 15\~806 грн. 00 коп., виплачені як компенсацію, оскільки скорочення штату визнано незаконним. Однак, відповідач не представив ніяких документів на підтвердження наявності згоди працівника на утримання з нього виплати вихідної допомоги при звільненні.\~ Враховуючи викладене, суд вважає, що правові підстави для утримання із [PERSON] при здійсненні розрахунку при звільненні виплаченої вихідної допомоги не ґрунтується на вимогах закону та свідчить про непроведення відповідачем всупереч вимогам\~ст. 116 КЗпП України\~належного розрахунку при звільненні. Крім того, дiї вiдповiдача прямо суперечать вимогам\~ст.1215 ЦК України, оскiльки вiдповiдачем не надано будь-які докази рахункової помилки при розрахунку вихідної допомоги та доказiв недобросовiсностi з боку набувача, тобто позивача. Таким чином, суд, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача недоотриману компенсацію за невикористану відпустку у сумі 15\~806,00 грн. (18308,73 грн. 2502,73 грн.), тобто з урахуванням вже виплачених сум. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд встановив наступне. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 4 Порядку, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Судом встановлено, що позивачу при звільненні не була сплачена у повному обсязі компенсація за невикористану відпустку, яка відповідно до чинного законодавства входить до структури заробітної плати, тому позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню. Суд, звертає увагу, що оскільки позивач відповідно до матеріалів справи не мав заробітку за період з червня 2018 року по червень 2019 року не з його вини, а у зв`язку з вимушеним прогулом, розрахунок необхідно проводити виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу у розмірі 7903 грн. 00 коп. Таким чином, суд не може прийняти до уваги зазначений позивачем в позовній заяві середньоденний заробіток у розмірі 790 грн. 30 коп., оскільки відповідно наданої відповідачем довідки середньоденна заробітна плата позивача за період квітень 2018 та травень 2018 р. складає 395 грн. 15 коп. (розрахований відповідно до окладу 7903,00 грн.) Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звільнено наказом від 25.06.2019 року. Згідно листа N\~78/0/206-18\~від 08.08.2018\~року Мінсоцполітики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу в 2019 році» кількість святкових та вихідних днів, кількість робочих днів позивача з 25.06.2019 року (день звільнення) по день ухвалення рішення виходячи із зазначеного листа, складає 156 день, тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 61\~643 грн. 40 коп. з розрахунку 395 грн. 15 коп.(середньоденна заробітна плата) Х 156 (день звільнення по день ухвалення рішення). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд керується тим, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Відповідно до ч.1\~ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкривається в ч. 2ст. 23\~ЦК України, відповідно до якої встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до п. 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди»,\~під моральною\~шкодою слід\~розуміти втрати\~немайнового характеру\~внаслідок моральних\~чи фізичних\~страждань,\~або інших\~негативних явищ,\~заподіяних фізичній\~особі незаконними\~діями або\~бездіяльністю інших\~осіб.\~Відповідно до\~діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків ". В п. 9 вказаної Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування\~інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 3\~ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не своєчасної виплати відповідачем позивачу заробітної плати, позивачу була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 200 000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500,00 грн. Згідно ч.1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду судовий збір про стягнення заробітної плата не сплачувався, оскільки відповідно до п.1 ч.1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, від сплати судового збору звільняються. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В даному випадку позивачу необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 4324,80 грн., згідно до ставки судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду (10.07.2019р.). Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір з урахуванням пропорційності до задоволеної частини позовних вимог, а саме у сумі 1577 грн. 69 коп. (36,48%). На підставі викладеного,

Outcome: partial