Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

У березні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] про визнання права на користування житловим приміщенням, свої вимоги мотивувавши тим, що 02 лютого 1983 року, мій батько разом із членами своєї сім'ї, (в тому числі і мною) отримав Ордер № 10327 серія Б, на трьох кімнатну квартиру [ADDRESS]. Копія Ордеру № 10327 серія Б додається. На підставі цього Ордеру у квартиру [ADDRESS] було вселено четверо чоловік, а саме: [PERSON] ( батько ), [PERSON] ( мати позивача ), [PERSON] ( позивач по справі ) та [PERSON] ( сестра та третя особа по справі ). 13 вересня 2002 року, між нами як користувачами усієї квартири, були внесені зміни до договору найму. Відповідно до внесених змін було укладено три окремі договори найму, а саме: на одну житлову кімнату площею 11, 8 кв.. м. з балконом з [PERSON] ( змінила прізвище [PERSON] на [PERSON], у зв'язку із шлюбом ); на одну житлову кімнату площею 9, 8 кв. м. з [PERSON]; на одну житлову кімнату житловою площею 17, 8 кв. м. балконом з [PERSON] склад сім"ї, він дружина [PERSON] Витягом з Наказу № 208, від 13 вересня 2002 року внесено зміни до договору найму. У 2007 році, а саме, 12 листопада, [PERSON] приватизувала належну їй частку квартири та отримала Свідоцтво про право власності на житло на 31 / 100 частину квартири [ADDRESS]. Сім"я проживали у кімнатах та не займалися приватизацією належних нам часток Хоча формально у нас з батьком і було два окремих договору найму, фактично із ним проживали у двох кімнатах та наші сім'ї жили дружно. Проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали загальний бюджет, спільно без будь - яких обмежень один для одного, користувалися кімнатами вільно та без обмежень. На між кімнатних дверях ніколи не було замків, кожен мав вільний доступ до обох кімнат. Сторони із батьком спільно сплачували квартплату та комунальні послуги, ніколи не розподіляли ці витрати. [INFO], [PERSON] помер Останній рік життя батько провів у смутку оскільки [INFO] року померла [PERSON]. Після смерті батька позивач звернувся до обслуговуючої організації із заявою про переоформлення особового рахунку на частину квартири, особовий рахунок на яку був відкритий на ім'я [PERSON], оскільки вважав, що факт спільного проживання з ним однією сім'єю. У квартирі [ADDRESS] зареєстровано четверо осіб, а саме: [PERSON], [PERSON] ( син [PERSON] ), [PERSON], [PERSON] ( син [PERSON] ). Враховуючи вищевикладене позивач [PERSON] вважає, що я маю право визнати за собою права на користування двома кімнатами площею 9, 8 кв. м. та 17, 8 кв. м., за адресою: [ADDRESS], особові рахунки на яку були розділені у 2002 році, оскільки позивач і зараз продовжую сплачувати квартплату і комунальні послуги. В судовому засіданні позивач [PERSON], та його представник [PERSON], що діє на підставі довіреності від 06 лютого 2017 року ( а. с. 36 ) позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили суд задовольнити заявлені вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві. Представник Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, що діє на підставі довіреності № 101 - 300 / 02 від 10 січня 2018 року [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України , відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь - кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника представника відповідача дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Рішенням Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7 / 4819 « Про питання організації управління районами в місті Києві » припинено з 31 жовтня 2010 року шляхом ліквідації районні в місті Києві ради та їх виконавчі органи, в т. ч. Дарницьку районну у місті Києві раду та її виконавчий орган - Дарницьку районну у місті Києві державну адміністрацію. Пунктом 1 розпорядження виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) від 30 вересня 2010 року № 787 « Про організаційно - правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7 / 4819 « Про питання організації управління районами в місті Києві » утворено з 31 жовтня 2010 року Дарницьку районну в місті Києві державну адміністрацію, підпорядковану Київській міській державній адміністрації. З вищезазначеного рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року № 7 / 4819 та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) від 30 вересня 2010 року № 787 не вбачається, що Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація є правонаступником виконавчого органу Дарницької районної у місті Києві ради ( Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації ). У зв'язку з припиненням діяльності Дарницької районної у м. Києві ради шляхом ліквідації з 31 жовтня 2010 року, єдиним представницьким органом міста Києва є Київська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади міста Києва. Відповідно до п. 4 рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270 / 270 « Про удосконалення структури управління житлово - комунальним господарством міста Києва » було створено Комунальне підприємство « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва » та віднесено його до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації. Пунктом 6 вказаного рішення визначено, що комунальним підприємствам « Господар Дарницького району міста Києва », « Дирекція по обслуговуванню нежитлового фонду Дарницького району міста Києва » та « Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва » передати новоствореному комунальному підприємству « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва » житловий фонд, який був переданий до сфери управління Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації та знаходиться у них на балансі, а також інше нерухоме та рухоме майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та перебуває на їх балансі. На виконання вказаного рішення Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією було видано розпорядження від 3 ( 101. 2015 № 33 « Про закріплення за комунальним підприємством « Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дарницького району міста Києва » об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, зокрема і будинок № 97 по вулиці Тростянецькій. Рішенням Київської міської ради від 22 грудня 2016 року № 792 / 1796 « Про внесення змін до деяких рішень Київської міської ради щодо окремих підприємств комунальної власності територіальної громади міста Києва » Комунальне підприємство « Дирекція замовника з управління житловим господарством Дарницького району міста Києва » віднесено до сфери управління виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) та підпорядковано Департаменту житлово - комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ). Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного значення і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат. Згідно ст. 104 ЖК України член сім"ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім"ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді ізольованого жилого приміщення. Частиною 2 ст. 61 ЖК України визначено, що договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово - експлуатаційною організацією ( а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією ) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з наказу комунального підприємства « Управління житлового господарства » від 13 вересня 2002 року № 208 « Про зміну договору найму житлового приміщення», на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 25 червня 2002 було внесено зміни в договір найму трикімнатної квартири [ADDRESS], житловою площею 39, 4 кв. м, та заключено договір найму на 1 кімнату житловою площею 11, 8 кв. м, з балконом [PERSON], на 1 кімнату житловою площею 9. 8 кв. м, з [PERSON], та 1 кімнату житловою площею 17, 8 кв. м, з [PERSON], [INFO] , склад сім'ї - він, дружина [PERSON] Як зазначає позивач, його батько [PERSON] та його дружина померли, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 31 грудня 2015 року та 26 вересня 2016 року Тобто на сьогоднішній кімната площею 17 ,8 кв.м. є житловим приміщенням поточного звільнення. З вищенаведеного вбачається, що у межах своїх повноважень та на виконання законів та інших нормативно - правових актів України, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрації не уповноважена укладати договори найму жилого приміщення. Слід зазначити, що відповідно до ст. 58 Житлового кодексу Української РСР визначено, що ордер видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, який є єдиною підставою для вселення' в надане жиле приміщення. Разом з тим, вирішення питання про право користування можливе лише за наявності належного визначеного суб'єктивного складу сторін у спорі. Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) від 11 вересня 2014 року № 1017 « Про деякі питання розподілу житлової площі » визначено, що районним в місті Києві державним адміністраціям передавати Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) житлові приміщення, що звільнились і перебувають у власності територіальної громади міста Києва ( п. І ) Відтак вимоги позивача не ґрунтуються на законі, доказами не підтверджені і не можуть бути задоволені, як і похідна вимога про видачу ордеру. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, у задоволенні позову необхідно відмовити за його безпідставністю.

Outcome: dismissed