Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем протягом останнього часу однією сім?єю не проживають, оскільки втратили почуття один до одного, у них постійно виникають сварки, непорозуміння, шлюб існує формально. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач на даний час не надає їй матеріальну допомогу на утримання дитини. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами, стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини у розмірі не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. 23.03.2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] , відповідно до якої позивачка просить суд розірвати шлюб між сторонами, стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. 25.04.2018 року до суду надійшов Відзив відповідача на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, відповідач не погоджується з позовними вимогами, зважаючи на те, що підстави для розірвання шлюбу не відповідають дійсності. Крім того, відповідач не заперечує проти стягнення з нього аліментів у судовому порядку, але у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу), як це передбачено діючим законодавством. 12.07.2018 року до суду надійшли пояснення представника відповідача щодо позовних вимог, в яких представник вказує про те, що при вирішенні питання про стягнення аліментів з відповідача суду слід врахувати те, що на його утриманні перебувають батьки, при цьому батько хворіє на онкозахворювання, на що відповідач витрачає багато коштів. 13.07.2018 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, мотивований тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Сторонами у період шлюбу було відкрито мовну школу. Перед відкриттям школи позивачка проходила навчання у Великобританії, на що було витрачено 150000, 00 грн. У подальшому було орендовано приміщення для школи, в якому були проведені ремонтні роботи, придбано меблі для його облаштування. Також значну суму коштів було виділено на заробітну плату співробітників школи, рекламну компанію, створення та просування сайту, придбано технічку та меблі, на що було витрачено грошові кошти у розмірі 117050, 00 грн. Позивачка разом з відповідачем інвестували у мовну школу спільні грошові кошти у розмірі 15000, 00 доларів США у рівних долях. Оскільки відповідачка за зустрічним позовом відмовляється вирішити питання щодо добровільного поділу вказаного майна, позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд поділити спільне майно подружжя; визнати за ним право особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 7500, 00 доларів США; визнати за ним право особистої приватної власності на 50 % від доходу від підприємницької діяльності за 2017 рік; припинити за ним право спільної сумісної власності на наступне майно: ноутбук Lenovo IdeaPad, вартістю 9000, 00 грн., ноутбук Lenovo G50-45, вартістю 9000, 00 грн., проектор Beng, вартістю 12000, 00 грн., системний блок Астрон, вартістю 6000, 00 грн., монітор Samsung, вартістю 4000, 00 грн., МФУ Xerox, вартістю 16000, 00 грн., телевізор Samsung, вартістю 7000, 00 грн., шафу, вартістю 2000, 00 грн., столи у кількості 6 штук, вартістю по 800, 00 грн., крісло шкіряне, вартістю 2000, 00 грн., тумбу у кількості 4 штук, вартістю по 600, 00 грн., тумбу під телевізор, вартістю 500, 00 грн., стіл журнальний, вартістю 400, 00 грн., стіл під проектор, вартістю 600, 00 грн., ресепшн, вартістю 1000, 00 грн., стілець Ізо із столиком у кількості 25 штук, вартістю по 850, 00 грн., диван сірий кількістю 3 штуки, вартістю по 700, 00 грн., кондиціонер Delfa, вартістю 6000, 00 грн., кондиціонер WildWind, вартістю 6500, 00 грн., дошку пробкову, вартістю 700, 00 грн., магнітно-маркерну дошку, алюмінієву рамку у кількості 2 штук, вартістю по 1900, 00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (занесеної до протоколу судового засідання) від 13.07.2018 року зустрічний позов залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання ухвали суду 18.07.2018 року представник відповідача подав до суду уточнену зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просив суд поділити спільне майно подружжя; визнати за позивачем за зустрічним позовом право особистої приватної власності на грошові кошти у розмірі 7500, 00 доларів США, що еквівалентно 196650, 00 грн.; визнати за позивачем право особистої приватної власності на 50 % від доходу від підприємницької діяльності відповідачки за 2017 та 2018 роки; припинити за позивачем право спільної сумісної власності на наступне майно: ноутбук Lenovo IdeaPad, вартістю 9000, 00 грн., ноутбук Lenovo G50-45, вартістю 9000, 00 грн., проектор Beng, вартістю 12000, 00 грн., системний блок Астрон, вартістю 6000, 00 грн., монітор Samsung, вартістю 4000, 00 грн., МФУ Xerox, вартістю 16000, 00 грн., телевізор Samsung, вартістю 7000, 00 грн., шафу, вартістю 2000, 00 грн., столи у кількості 6 штук, вартістю по 800, 00 грн., крісло шкіряне, вартістю 2000, 00 грн., тумбу у кількості 4 штук, вартістю по 600, 00 грн., тумбу під телевізор, вартістю 500, 00 грн., стіл журнальний, вартістю 400, 00 грн., стіл під проектор, вартістю 600, 00 грн., ресепшн, вартістю 1000, 00 грн., стілець Ізо із столиком у кількості 25 штук, вартістю по 850, 00 грн., диван сірий кількістю 3 штуки, вартістю по 700, 00 грн., кондиціонер Delfa, вартістю 6000, 00 грн., кондиціонер WildWind, вартістю 6500, 00 грн., дошку пробкову, вартістю 700, 00 грн., магнітно-маркерну дошку, алюмінієву рамку у кількості 2 штук, вартістю по 1900, 00 грн.; стягнути з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 15000, 00 грн. 19.10.2018 року до суду надійшов відзив відповідачки на зустрічний позов. Відповідачка вказує про те, що зустрічний позов поданий з порушенням вимог діючого законодавства, а тому не може бури прийнятий до розгляду судом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2018 року задоволено заяву позивачки за основним позовом та ухвалено про проведення процедури врегулювання спору за участю судді у справі, у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.02.2019 року припинено врегулювання спору у даній цивільній справі, відновлено провадження у справі. 20.02.2019 року відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями дану цивільну справу було передано у провадження судді Лісовської О.В. 20.03.2019 року до суду надійшла заява позивачки за основним позовом про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини, при цьому позовні вимоги про розірвання шлюбу залишає без змін. 20.03.2019 року до суду надійшов Відзив відповідачки на зустрічну позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідачка не погоджується з зустрічними позовними вимоги, зважаючи на те, що грошові кошти, що були витрачені нею на своє навчання, відкриття мовної школи та її облаштування, це її особисті кошти, отримані від продажу 2/3 частин квартири у м. Херсоні, що належали їй на праві власності, та були її дошлюбним майном. Позивач за зустрічним позовом грошові кошти у розвиток бізнесу не вкладав, а тому і підстав для поділу вказаного бізнесу немає. Також відповідачка вказує про те, що сімейні стосунки між сторонами припинено з 02.08.2017 року, моменту переїзду позивача до м. Одеса, а тому підстав для стягнення коштів за період 2017-2018 років також немає. Крім того, будь-якого доходу мовна школа до серпня 2017 року не приносила, що підтверджується відповідними фінансовими документами. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити повністю. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.04.2019 року у задоволенні клопотання позивачки за основним позовом про прийняття зустрічного позову відмовлено. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, а також категорично заперечували проти задоволення зустрічних позовних вимог. Відповідач та його представник у судовому засіданні не заперечували проти задоволення основного позову та підтримали зустрічний позов, просили його задовольнити. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 17 серпня 2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1065, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення . З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки збереження сім?ї та поновлення шлюбних відносин неможливо. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, то судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Як встановлено судом, на даний час малолітня дитина [PERSON] знаходиться на утриманні матері, яка працює, отримує дохід, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Відповідач на даний час працює, отримує заробітну плату, що підтверджується відповідною довідкою. Крім того, на утриманні відповідача знаходиться його батько, який хворіє на онкозахворювання, що підтверджується відповідними медичними документами. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Так, в судовому засіданні встановлений та доведений доказами той факт, що малолітній [PERSON] знаходиться на утриманні своєї матері, у добровільному порядку батько дитини тривалий час не надає матеріальну допомогу, тому, враховуючи матеріальний стан матері, на утриманні якої перебуває дитина, а також батька, матеріальний стан якого дозволяє надавати матеріальну допомогу, оскільки він є працездатною особою, має належний дохід, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина. Що стосується визначення розміру аліментів, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст. 183 Сімейного Кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із ст. 184 Сімейного Кодексу України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач за основним позовом має стабільний дохід, є працездатною особою, яка може забезпечити себе доходом, а тому суд приходить до висновку, що аліменти повинні бути стягнуті у частковому відношенні до його доходу, а саме у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду і до повноліття дитини. Що стосується зустрічних позовних вимог, то судом встановлено наступне. У своїх позовних вимогах позивач за зустрічним позовом просить здійснити поділ майна, а саме грошових коштів у сумі 7500, 00 доларів США, що еквівалентно 196650, 00 грн.; доходу від підприємницької діяльності відповідачки за 2017 та 2018 роки; припинити за позивачем право спільної сумісної власності на майно, придбане для облаштування мовної школи. Відповідачка за зустрічним позовом, заперечуючи проти задоволення позову, вказує про те, що грошові кошти на відкриття мовної школи це її особисті кошти, що були отримані від продажу нерухомого майна, отриманого нею у власність до реєстрації шлюбу, а тому підстав для поділу вказаних коштів немає. Також зазначає, що до серпня 2017 року мовна школа не приносила доходу, а з серпня 2017 року сторони однією сім`єю не проживали. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується Витягом з реєстру платників єдиного податку. Також позивачка [PERSON] є засновником ТОВ "ДЕК СКУЛ", що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім"ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом як на підстави для задоволення позову, а саме твердження, що сторонами на відкриття бізнесу було витрачено певну суму коштів, що підлягає поділу, як і доходу від бізнесу, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, не були підтверджені жодними належними доказами, факт наявності у сторін спільного бізнесу, витрачання коштів на його придбання та наявність будь-якого доходу не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, а тому суд приходить до висновку, що підстав для задоволення зустрічних позовних вимог немає. Що стосується стягнення витрат позивачки за основним позовом на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між позивачкою [PERSON] та Адвокатським бюро Миколи Гордова був укладений Договір про надання правової (правничої) допомоги від 30.01.2018 року. На виконання вказаного Договору адвокатом був складений Звіт про надання правової (правничої) допомоги від 25.04.2018 року, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 9125, 00 грн. Додатково 25.09.2018 року адвокатом був складений Рахунок щодо витрат на правничу допомогу на суму 2250, 00 грн. Вартість наданої правничої допомоги була повністю сплачена позивачкою [PERSON] , що підтверджується квитанціями від 20.03.2018 року, 30.05.2018 року, 14.08.2018 року та 26.09.2018 року. Під час розгляду справи стороною відповідача не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 10375, 00 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн., а також з відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved