Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за правом представлення. Вимоги заявленого позову мотивовано тим, що [INFO] року померла мати позивачки-[PERSON], після смерті якої, позивачка як спадкоємець за законом першої черги - донька, прийняла спадщину у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, успадкувала належне їй майно, доказом чого є Свідоцтва про право на спадщину за законом та Витяг із спадкового реєстру. Спадкоємцем за законом першої черги також є рідний брат позивачки- відповідач по справі [PERSON], який ні в порядку визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, ні в порядку, визначеному ст.1269 ЦК України, що підтверджується копією Витягу із спадкового реєстру, спадщину після смерті матері [PERSON] не прийняв і не вчинив жодної дії, яка би свідчила про його намір таку прийняти. Батько позивачки - [PERSON], помер ще раніше [INFO] року. За життя батьками позивачки заповітних розпоряджень не залишено. [INFO] року, через дев'ять днів після смерті матері позивачки, померла баба позивачки - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS]. Її чоловік, рідний дідо позивачки- [PERSON], помер ще раніше - [INFO] року. Заповітного розпорядження ними за життя також залишено не було. Мати позивачки- [PERSON] була їх єдиною дитиною, але померла до відкриття спадщини. Згідно ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Позивачка [PERSON] та її рідний брат [PERSON], є спадкоємцями за правом представлення після смерті [PERSON] Однак відповідач [PERSON], і в даному випадку спадщину за правом представлення після смерті баби [PERSON] не прийняв і не вчинив жодної дії, яка би свідчила про його намір прийняти таку та набути частину спадкового майна у власність. Позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса для видачі їй Свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння, що розташоване в [ADDRESS], але нотаріусом позивачці було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду. В судовому засіданні, представник позивачки-[PERSON], яка діє згідно доручення, заявлені позовні вимоги підтримала повністю та просила суд такий задоволити повністю. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні заявлений позов визнав частково, при цьому зазначив, що його сестра-позивачка [PERSON], може успадкувати лише 1/2 (одну другу) частини вищезазначеного спадкового будинку, що залишився після сметрі його баби -[PERSON], яка [INFO] року-померла, поскільки він також є спадкоємцем за правом представлення. Крім того відповідач [PERSON], зазначив, що він дійсно спадщину за померлою матір"ю -[PERSON], яка [INFO] року померла, не прийняв, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не звертався, поскільки він не знав про необхідність звертатися із даним питанням до нотаріуса. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають до задоволення. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимоги та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані Цивільним кодексом України. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що [INFO] року померла мати позивачки-[PERSON] (а.с.10), після смерті якої позивачка як спадкоємець за законом першої черги за законом - донька, прийняла спадщину у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, успадкувала належне їй майно, доказом чого є Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.23) та Витяги із спадкового реєстру (а.с.24-25). Спадкоємцем за законом першої черги також є рідний брат позивачки- відповідач [PERSON], який ні в порядку визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України, ні в порядку, визначеному ст.1269 ЦК України, спадщину за померлою матір"ю не прийняв, що підтверджується копією Витягу із спадкового реєстру (а.с.24-25), і не вчинив жодної дії, яка би свідчила про його намір таку прийняти. Батько позивачки - [PERSON], помер ще раніше [INFO] року (а.с.11). За життя батьками позивачки заповітних розпоряджень не залишено. [INFO] року, через дев'ять днів після смерті матері позивачки, померла баба позивачки - [PERSON] (а.с. 13), після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS]. Її чоловік, рідний дідо позивачки- [PERSON], помер ще раніше - [INFO] року (а.с.14) Заповітного розпорядження ними за життя також залишено не було. Мати позивачки- [PERSON] була їх єдиною дитиною, але померла до відкриття спадщини. Отже, позивачка [PERSON] та її рідний брат-відповідач [PERSON], є спадкоємцями за правом представлення після смерті [PERSON] В п.п.5, 6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). В свою чергу, Верховний суд України в своїй Постанові від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12 вказав, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (в даному випадку березень 2010 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Даний підхід, пізніше закріплено в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до осуду з правилами позовного провадження. У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 295/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Так, позивачка [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса для видачі їй Свідоцтва про право на спадщину за законом на будинковолодіння, що розташоване в [ADDRESS], але нотаріусом позивачці було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду (а.с.22). Як встановлено в судовому засіданні, спадковий будинок був побудований в 1964 році, у відповідності до будівельних норм, що підтверджується записом в по господарській книзі за №6 (особовий рахунок господарства [NUMBER]) по Фанчиківській сільській раді Виноградівського району, Технічним паспортом, виданим КП «Виноградівське РБТІ» , та технічною документацією (а.с.16, 17, 26, 27-29). Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Як випливає з цього нормативного акту запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Отже, враховуючи, що баба позивачки-[PERSON], згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію спадкового будинку законодавства набула на нього права власності, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ч.3 ст.1268 ЦК України позивачка [PERSON] прийняла, і на даний час існують перешкоди в отриманні позивачкою в нотаріальній конторі Свідоцтва про право на спадщину за законом, як спадкоємця за правом представлення - онуки спадкодавця, а іншим спадкоємцем за право представлення не вчинено жодної дії, яка би свідчила про його намір набути у спадщину згадане майно, позивачка вважає, що у неї є всі правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності будинок з надвірними спорудами, який розташований в [ADDRESS]. Згідно довідки виконкому Фанчиківської сільської ради Виноградівського району за №271 від 04.04.2014 року, нумерація вищевказаного спадкового будинку змінена з [ADDRESS] на [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Цивільним кодексом України передбачено спад кування за правом представлення (ст. 1266 ЦК України). Право представлення полягає у тому, що якщо будь-хто із осіб, перелічених у ст.ст. 1261-1263 ЦК України (першої, другої та третьої черги спадкоємців за законом) помре до відкриття спадщини (тобто раніше ніж спадкодавець), його частка у спадщині, яку б він мав отримати якби був живим на час відкриття спадщини, переходить до його спадкоємців, вичерпний перелік яких встановлений ст. 1266 ЦК України, і розподіляється між ними порівну: а) онуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, бать кові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини; б) прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадко давця), якби вони були живими на час відкриття спад щини; в) племінники спадкодавця спадкують ту частку спад щини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; г) двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. При цьому слід зауважити, що спадкування за правом представлення відбувається у тій же черговій послідовності, що й спадкування за законом: тобто спадкоємці за правом представлення наступних черг отримують право на спадкування у разі відсутності спадкоємців за правом представлення попередніх черг, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Суд критично оцінює позицію відповідача [PERSON], який в судовому засіданні заявлений позов визнав частково та зазначив, що заявлений позов підлягає до часткового задоволення, а саме, що за позивачкою [PERSON], слід визнати лише право власності на 1/2 (одну другу) частину спадкового житлового будинку, поскільки він стверджує, що також є спадкоємцем за правом представлення, а тому він має право успадкувати 1/2 (одну другу) частини спадкового будинку, не зважаючи на ту обставину, що спадщину ним за померлою матір"ю [PERSON], не прийнято, а тому дана позиція відповідача [PERSON] ґрунтується на неправильному розумінні норм матеріального права, виходячи з наступного. Матеріалами справи доведено, що заяву про прийняття спадщини до нотаріуса за померлою матір"ю [PERSON], подала лише позивачка [PERSON], а відповідач [PERSON], заяви про прийняття спадщини за померлою матір"ю [PERSON] не подав, а тому, спадщину за правом представлення після смерті своєї баби- [PERSON] не прийняв і не вчинив жодної дії, яка би свідчила про його намір прийняти таку та набути частину спадкового майна у власність. Так, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Як вбачається із Довідки Виноградівського РВ ГУ ДМС в Закарпатській області за № 1373 від 25.04.2014 року, відповідач [PERSON], проживає за адресою [ADDRESS] з 12.07.1999 року (а.с.31), тобто не за місцем відкриття спадщини. Натомість, як вбачається із довідки виконкому Фанчиківської сільської ради за №294 від 16.04.2014 року, на день смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, з нею проживали та були зареєстровані: її мати [PERSON] та її донька-позивачка [PERSON] (а.с.18). А згідно до довідки виконкому Фанчиківської сільської ради за №296 від 16.04.2014 року, на день смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, з нею проживала та була зареєстрована: її внучка-позивачка [PERSON] (а.с.19). Дана обстанина також підтверджується відміткою про зареєстроване місце проживання позивачки [PERSON], згідно до її внутрішнього паспорту серії [NUMBER], виданого Виноградівським РВ УМВС України в Закарпатській області від 27.07.2002 року (а.с.7). Право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Цей термін дає можливість спадкоємцю реально скористатися своїм правом і таким чином гарантує здійснення суб'єктивних прав громадян на спадкоємство. Таким чином, якщо спадкоємець у вказаний термін спадщину не прийме, то право на її прийняття він втрачає. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачем [PERSON] вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що позивачкою на законних підставах набуто право власності на спадкове майно, а відповідачем [PERSON] спадщину не прийнято, тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі і за позивачкою необхідно визнати право власності в цілому на спадковий житловий будинок з надвірними спорудами за правом представлення.

Outcome: approved