Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

у липні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: -визнати недійсним кредитний договір № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року; -визнати відсутність заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року; -визнати недійсною кредитну угоду № С13.177.73081 від 21.06.2017 року; -визнати відсутність заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитною угодою № С13.177.73081 від 21.06.2017 року. В обґрунтування позову посилався на те, що банком безпідставно заблоковано його кредитні картки, на його звернення з даного приводу банк не реагує; кредитний договір № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року з боку банку підписана фотокопією відтиску печатки й підпису, на що він своєї згоди не надавав, та тим, що банк уклав з компанією «Укрборг» договір уступки права вимоги, його про це в порушення закону не попередив та, крім того, тим самим банк порушив вимоги Закону України «Про банки та банківську таємницю», розкривши за відсутності його згоди банківську таємницю щодо конфіденційності інформації перед третіми особами. Ухвалою від 17.07.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 16.09.2019 року (а.с. 30-31). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Ухвалою від 16.09.2019 року розгляд справи відкладено на 29.11.2019 року задля реалізації права відповідача на подання відзиву на позов (а.с. 34). 01.10.2019 року до суду надійшов відзив ПАТ «Ідея Банк», в якому останній просив у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю та недоведеністю (а.с. 41-52). Ухвалою від 29.11.2019 року розгляд справи відкладено на 17.02.2020 року задля реалізації права позивача на подання відповіді на відзив на позов (а.с. 60-61). Позивач відповіді на відзив не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 21.04.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № ВОЗ.293.70377, за умовами якого останньому на поточні потреби було надано кредит строком на 36 місяців зі ставкою 15,5000% в розмірі 31 200,00 грн. (а.с. 7-10). 24.04.2017 року [PERSON] отримав 25 000,00 грн. (а.с. 13). 21.06.2017 року між сторонами було укладено кредитну угоду № С13.177.73081 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки з лімітом на момент укладення угоди 25 000,00 грн. (а.с. 11-12). 12.12.2017 року, 19.12.2017 року, 19.01.208 року, 07.03.2018 року та 07.08.2018 року [PERSON] подано заяви до ПАТ «Ідея Банк» про укладення нових договорів, визначення графіку погашення кредиту, зменшити відсоткову ставку, розблокувати картку, збільшити кредитний ліміт, провести службову перевірку по факту списання грошей у 2017 році (а.с. 16-21). Відповідно до ч. 1 ст. 627 та ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно положень ст. ст. 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами 1, 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів"». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 01.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 02.12.2015 року в справі № 6-1341цс15. Спірні договори містить інформацію як про суму кредиту, так і про детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину та процентну ставку, окрім того містить всі істотні умови передбачені законодавством України, позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом. Позивач як споживач кредитних послуг відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» мав право розірвати договори протягом 14 днів з моменту його укладення, проте, вказаним правом не скористався. Отже, на думку суду, що при укладенні договору позивач діяв свідомо і повністю розумів природу договорів, свої зобов`язання за ними та обсяг своєї відповідальності. Враховуючи, що договори оспорюються позичальником, саме на нього відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України покладається обов`язок доказування їх недійсності. Проте, доказів на підтвердження невідповідності оспорюваних договорів законодавству України позивачем не надано. Спірні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти і виконував умови договорів, крім того, позивач не скористався своїм правом розірвати договори протягом 14 днів з моменту їх укладення. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, підстав, визначених ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання недійсними договорів суд не знаходить. При цьому, посилання позивача на пропозицію банку на підписання заднім числом - 21.06.2017 року заяви про акцепт публічної оферти для визнання фотокопії відтиску печатки й підпису банку на договорі № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року не знайшло свого підтвердження. Наявні на аркуші справи 14 заява про акцепт публічної оферти, підписана банком, проте, непідписана позивачем, не є підставою для визнання договору недійсним. На думку суду, акцептом є заява або інша поведінка адресата оферти, що висловлює згоду з офертою. Мовчання чи бездіяльність самі по собі не є акцептом, проте, акцепт оферти набуває чинності в момент, коли зазначена згода одержана оферентом. Акцепт не має чинності, якщо оферент не отримує зазначеної згоди в установлений ним строк, а якщо строк не встановлений, то в розумний строк, беручи при цьому до уваги обставини угоди. Акцепт може виражатися в формі заяви або в іншому поведінці акцептанта, що виражає згоду з офертою. Отже, позивач погодився на запропоновані банком умови та уклав кредитний договір № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року, отримав кредитні кошти та використовував їх на задоволення особистих потреб, доказів відхилення оферти позивачем не надано, тому, суд надходить до висновку про неможливість покладення в основу судового рішення як підстави для визнання договору недійсним тверджень позивача щодо незгоди використання аналогу підпису та відбитку печатки банку, відсутності його згоди на укладення договору з даного приводу, оскільки всі послідуючі дії позивача та його поведінка виражали беззаперечний акцепт. Крім того, посилання позивача як на підставу недійсності оскаржуваних договорів порушення банком вимог Закону України «Про банки та банківську таємницю», розкриття за відсутності його згоди банківської таємниці щодо конфіденційності інформації перед третіми особами у зв`язку із укладанням банком з компанією «Укрборг» договору уступки права вимоги, також не заслуговує на увагу суду і також через недоведеність, оскільки перед судом в установленому законом порядку не доведено взагалі наявності такої угоди, а тому суд позбавлений можливості перевірити наявність порушення прав позивача та підстав для їх захисту. Тому, суд не заходить підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним кредитного договору № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року та кредитної угоди № С13.177.73081 від 21.06.2017 року, і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Розглядаючи вимоги позивача про визнання відсутності заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитним договором № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року та відсутності заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Ідея Банк» за кредитною угодою № С13.177.73081 від 21.06.2017 року, суд також не знаходить підстав для задоволення позову і в цій частині, з огляду на її недоведеність доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України з боку позивача. З матеріалів справи вбачається, що за період дії спірних договорів, позивачем 23.10.2017 року на погашення заборгованості за договором № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року було сплачено 5 246,00 грн. та на виконання умов кредитної угоди № С13.177.73081 від 21.06.2017 року 20.03.2018 року та 30.03.2018 року поповнено поточний рахунок на 2 000,00 грн. та 1 000,00 грн. відповідно (а.с. 15, 27, 28). Як вбачається з розрахунку, поданого банком, вказані суми останнім враховані, проте, заборгованість за кредитним договором № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року становить 94 448,38 грн., а за кредитною угодою № С13.177.73081 від 21.06.2017 року - 57 358,23 грн. (а.с. 45-52). Вказане позивачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано. До того ж, позивач, реалізуючи на власний розсуд свої права, визначені ст. 43 ЦПК України щодо подання доказів, заяв та клопотань тощо, в обґрунтування даної своєї позиції порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст. 84 ЦПК України, не скористався та не витребував у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування останньої. На думку суду, оспорювання позивачем укладених договорів суперечить його попередній поведінці, є недобросовісним та фактично є намаганням уникнути виконання зобов`язань за договором № ВОЗ.293.70377 від 21.04.2017 року та кредитною угодою № С13.177.73081 від 21.06.2017 року. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд надходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно до положень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Разом з тим, вимога щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 25 000,00 грн. не містить жодного обґрунтування ні наявності підстав для її відшкодування, ні саме такого розміру завданої моральної шкоди. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та не недоведеною в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є безпідставними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed