Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Посилався на те, що він працював у відповідача в період з 01 квітня 1988 року по 24 березня 2003 року, з жовтня 1996 року відповідач припинив виплачувати працівникам заробітну плату. При звільненні з ним не проведено розрахунок. На підставі посвідчення №30 від 13 вересня 2001 року комісії по трудовим спорам вирішено стягнути з відповідача на його користь 4 604,78 грн.. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 15 серпня 2003 року з відповідача на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 4 359,73 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із затримкою терміну її виплати в сумі 187,71 грн., середню заробітну плату за час затримки її виплати в сумі 550,51 грн. та компенсацію моральної шкоди в сумі 1 000 грн.. Виконавчий лист був своєчасно поданий до ліквідаційної комісії ВАТ «Содовий завод», але рішення не виконане. Посилаючись на статті 33, 34 Закону України «Про оплату праці», Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» просив стягнути з відповідача на його користь індексацію заробітної плати за період з 01 жовтня 2001 року по 01 серпня 2016 року в сумі 33 658,95 грн.. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 07 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на неправильність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування матеріального закону, безпідставне стягнення з нього судового збору, незастосування до правовідносин, що виникли між ним та відповідачем рішення Конституційного Суду України №1-18/2013 від 15 жовтня 2013 року, Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, Інструкції зі статистики заробітної плати від 27 січня 2004 року за №114/8713, постанови пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», листа Верховного суду України від 03 квітня 1997 року №62-67 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», п.1, п.4 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про індексації грошових доходів населення». В засідання апеляційного суду сторони не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що Законом України «Про оплату праці» та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати» передбачено проведення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати тільки працюючим особам. Проведення такої компенсації після припинення трудових відносин між підприємством, установою або організацією всіх форм господарювання та працівником не передбачено. Порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільнені коштів підлягає захисту в інший спосіб - у порядку, встановленому ст.. 117 КЗпП України. Тому відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення індексації заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати. Зазначивши, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору тільки за подання позову про стягнення заробітної плати, суд вирішив стягнути з позивача на користь держави судовий збір з вимог про стягнення компенсації грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати в сумі 551, 20 грн.. З вказаними висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального закону. Суд не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Суд керувався Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та прийшов до висновку про те, що проведення компенсації після припинення трудових відносин не передбачено. Однак, позовні вимоги щодо стягнення компенсації не заявлялись, позивач просив стягнути індексацію заробітної плати. Правовідносини, що виникли між сторонами, щодо стягнення індексації заробітної плати врегульовані КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII з наступними змінами, Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 5 ст.95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Згідно з ч.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 року № 1282-XII з наступними змінами (далі Закон № 1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Частинами 1, 4 статті 2 цього закону визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення), індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Згідно із ст. 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсоток (у редакції Закону України від 07.02.2002 р. № 3027-III), 103 відсотка ( в редакції Закону України від 24.12.2015 р. N 911-VIII). Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Відповідно до ст. 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок). Цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. (п.1). Пунктом 1-1 вказаного Порядку визначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту. Згідно з п.2 Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі. Пунктом 4 порядку визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення). Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Згідно з п.6 Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємство відповідача перебуває у стані ліквідації. Невизнання відповідачем позовних вимог з посиланням на положення ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» є безпідставним, оскільки зазначеною нормою передбачено зупинення нарахування будь-яких економічних санкцій, а в даному випадку відповідачем порушені норми трудового законодавства, спрямовані на забезпечення фізичної особи реальною заробітною платою, тобто грошовою винагородою за виконану роботу як еквівалент вартості споживчих товарів і послуг. Стягнення індексації заробітної плати не є економічною санкцією. Отже, висновки суду про те, що вимоги позивача про індексацію заробітної плати позивача не підлягають задоволенню через те, що проведення компенсації після припинення трудових відносин не передбачено є невірними, а інших підстав для відмови у позові не приведено. Неправильні також висновки суду про стягнення з позивача судового збору. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно із положеннями п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5 до фонду додаткової заробітної плати входять суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників. Отже, вимоги про стягнення індексації заробітної плати не підлягають оплаті судовим збором. Таким чином судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення підлягає скасуванню. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] колегія суддів вважає, що вони підлягають задоволенню в частині індексації заробітної плати, стягненої за рішенням Словянського міськрайонного суду від 15 серпня 2003 року в сумі 4 359,73 грн.. Із вказаного рішення, що набуло законної сили, вбачається, що заборгованість ВАТ «Содовий завод» перед позивачем становить у січні 174,57 грн., у лютому 2002 року 199,16 грн., у березні 2002 року 213,01 грн., у квітні 2002 року 225,49 грн., у травні 2002 року 240, 39 грн., у червні 231,01 грн., у липні 2002 року 225,49 грн., у серпні 2002 року 214,82 грн., у вересні 2002 року 314,20 грн., у жовтні 2002 року 331,03 грн., у листопаді 2002 року 295,08 грн., у грудні 2002 року 335,20 грн., у січні 2003 року 451,51 грн., у лютому 2003 року 224,15 грн., у березні 2003 року 663,62 грн.. За повідомленням ліквідатора відповідача заборгованість не виплачена. Відповідно до показників індексу інфляції, розрахованих Міністерством статистики України індексація заробітної плати складає: за січень 2002 року 701,42 грн., за лютий 2002 року 800,22 грн., за березень 2002 року 855,87 грн., за квітень 2002 року 906,02 грн., за травень 2002 року 965,89 грн., за червень 2002 року 928,20 грн., за липень 2002 року 906, 02 грн., за серпень 2002 року 863,15 грн., за вересень 2002 року 1262,46 грн., за жовтень 2002 року 1330 грн., за листопад 2002 року 1185,63 грн., за грудень 2002 року 1346,83 грн., за січень 2003 року 1814,17 грн., за лютий 2003 року 900,63 грн., за березень 2003 року 2 666 грн., всього 17 433, 02 грн.. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Розрахунок, приведений позивачем є невірним, оскільки загальну суму заборгованості за 15 місяців він помножив на показники індексів інфляції, що не відповідає вказаними вище Закону та Порядку. Вимоги щодо стягнення компенсації суми заробітної плати, стягненої за посвідченням КТС від 13 вересня 2001 року задоволенню не підлягають, оскільки за повідомленням ліквідатора відповідача період виникнення цієї заборгованості травень 1997 року серпень 2001 року. Заборгованість не виплачена, отже право позивача на своєчасне отримання заробітної плати у відповідності до вимог Кодексу законів про працю України було порушено. Згідно із ст. 233 КЗпП України в редакції, яка діяла до 02 серпня 2001 року, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Законом України від 11.07.2001 р. N 2620-III), який набув чинності 02 серпня 2001 року новою частиною такого змісту: "У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Відповідно до статті 234 Кодексу законів про працю України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 (з наступними змінами) встановлені статтями 228, 233 Кодексу законів про працю України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Про порушення права позивача на несвоєчасну виплату заробітної плати, у тому числі індексації, він знав кожного місяця, коли не отримував її. До суду з даним позовом звернувся 02.09.2016 року. Питання про поновлення тримісячного строку на звернення до суду не ставить, оскільки не вважає його пропущеним. Тому у задоволенні позовних вимог про стягнення індексації заробітної плати за період з травня 1997 року по липень 2001 року слід відмовити у звязку із пропуском строку. Вимоги про індексацію заробітної плати за серпень 2001 року задоволені бути не можуть через відсутність даних про розмір заборгованості за цей місяць. Згідно з ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.. Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: partial