Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивач у липні 2016 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив: для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (п\\ [NUMBER] в ПАТ „Укрсоцбанк", МФО 300023, ЄДРПОУ 00039019, місцезнаходження: 03150, м.Київ, вул. Ковпака, 29, адреса для листування: м. Київ, вул.Білоруська 11), за кредитним договором №МКТСг-000000013900 від 25 липня 2008 року в сумі 14 929,23 (чотирнадцять тисяч девятсот двадцять дев`ять) доларів США 23 цента, що еквівалентно в гривні станом на 07.06.2016 року становить 373 016 (триста сімдесят три тисячі шістнадцять) гривень 63 копійки., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме, - квартиру [ADDRESS] . Також просив встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. В обгрунтовання вказав, що 25 липня 2008 року між ТзОВ «Унікредит Банк» (правонаступником якого за всіма правами і зобов`язаннями є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» - далі за текстом Позивач) та [PERSON] (далі за текстом - Відповідач1) було укладено Договір про іпотечний кредит №МКТС-000000013900 (надалі - «Договір кредиту») відповідно до якого Позивач надав Відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів СІНА 00 центів, строком погашення заборгованості до 25 липня 2033 року із сплатою 12,0% річних з цільовим призначенням -для придбання квартири [ADDRESS] . 25 липня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Позивачем та Відповідачем 1 було укладено іпотечний договір № МКТО-000000013900/S, посвідчений ПН КМНО Русанюком З.З. відповідно до п.п.2.1. відповідач1 передав в Іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Право власності на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу квартири посвідченим 25 липня 2008 року, Русанюком З.З. , ПНКМНО за реєстровим №7983. Відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2001 року, справа №2690/8975/2011 року, вищевказаний предмет іпотеки поділено між Відповідачем 1 та Відповідачем2 (чоловік Відповідача 1) наступним чином: визнано за [PERSON] право власності на 5/8 частин квартири [ADDRESS] ; визнано за [PERSON] право власності на 3/8 частин квартири [ADDRESS] . 03.03.2015 року Відповідачем2 зареєстровано 5/8 частин квартири [ADDRESS] номер реєстрового запису 9115348. Відповідачам були надіслані вимоги про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання за кредитним договором у якому запропоновано повернути достроково у повному обсязі заборгованість по відсоткам. Проте, відповідачем дані повідомлення були проігноровані та невиконані. Відповідачі порушив графік погашення заборгованості за кредитом не здійснив погашення чергової частини кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання. Станом на 07 червня 2016 року заборгованість за Договором кредиту складає 14 929,23 (чотирнадцять тисяч девятсот двадцять дев`ять) доларів С11ІА 23 цента, що еквівалентно в гривні станом на 07.06.2016 року становить 373 016 (триста сімдесят три тисячі шістнадцять) гривень 63 копійки. Ухвалою суду від 05.09.2016 р. відкрито провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представники відповідачів просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі застосувавши строк позовної давності, оскільки позивач при зверненні до суду в 2011 рсн: змінив порядок, умови і строк дії договору про іпотечний кредит №МКТС-000000013900 та втратив право на нарахування відсотків з дня подачі позову в 2011 році. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлгяає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 липня 2008 року між ТзОВ «Унікредит Банк» (правонаступником якого за всіма правами і зобов`язаннями є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , у звязку з укладення шлюбу, а.с.49 т.3) було укладено Договір про іпотечний кредит №МКТС-000000013900 відповідно до якого Позивач надав Відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) доларів СІНА 00 центів, строком погашення заборгованості до 25 липня 2033 року із сплатою 12,0% річних з цільовим призначенням -для придбання квартири [ADDRESS] . 25 липня 2008 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Позивачем та Відповідачем 1 було укладено іпотечний договір № МКТО-000000013900/S, посвідчений ПН КМНО Русанюком З.З., відповідно до п.п.2.1. Відповідач1 передав в Іпотекодержателю нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням статті 611 Цивільного кодексу України, визначено правові наслідки порушення зобов`язання. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 21.07.2011 року позов ПАТ «УніКредит Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч.1 ст. 12 Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Суд вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Відповідно положень ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, за змістом наведених норм початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Суд звертає увагу на те, що саме з 23.12.2010 року для позивача розпочався строк перебігу позовної давності за позовними вимогами, які є предметом цього судового процесу, і впродовж трирічного строку позивач міг пред`явити такі вимоги до відповідача. Відомостей про зупинення чи переривання такого строку суду не надано і, виходячи із наданих сторонами доказів, у судовому засіданні не здобуто. Зважаючи на те, що стороною відповідача заявлено про застосування до позовних вимог строку позовної давності і такий строк на час звернення позивача до суду із даним позовом закінчився, сторона позивача не клопотала про поновлення таких строків, суд вважає, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити з підстав пропуску позовної давності для звернення позивача до суду за захистом порушеного права. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків,коли позов не доведено,що є самостійною підставою для нього. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України). Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. На підставі вищевикладеного, відповідно до Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України, ст. ст. 13, 81, 258, 258, 265, 268 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed