Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.10.2010 року між ПАТ «Акцент-Банк" та відповідачем, укладено кредитний договір, згідно умов якого, відповідачу надано кредит в розмірі 9 800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначає, що відповідач свої зобов'язання не виконує, станом на 16 червня 2015 року заборгованість становить у сумі 32 579,25 грн., яку позивач просить стягнути. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, зазначив, що проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги заперечує повністю з мотивів, викладених у запереченні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що у справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін без фіксування судового процесу. Перевіривши матеріали справи суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.10.2010 року відповідачем [PERSON] підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Дана заява на отримання банківських послуг - кредитної картки. В заяві міститься інформація про те, що позичальник ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами ПАТ «Акцент-Банк», та погодився з ними. Позичальник висловив свою згоду з тим, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Дана заява підписана позичальником та представником банку. Підписана відповідачем і довідка про умови користування кредитки. З зв'язку з чим Банк просить стягнути з відповідача борг за неналежне виконання умов договору, який станом на 15.06.2015 року становить - 32579,25 грн., що складається із: заборгованість за кредитом - 9814,46 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 18837,21 грн., заборгованість за пенею та комісією - 1900,00, штрафу - 1527,58 грн. (процентна складова), та 500,00 грн. (фіксована частина) відповідно до п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг визначено, що Анкета-заява разом з Тарифами та Умовами та правилами надання банківський послуг становить укладений Договір про надання банківських послуг, та який є договором приєднання. На підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача надано Анкету-заяву, Довідку про умови кредитування та Умови і правила надання банківських послуг. Однак, як встановлено судом, підпис відповідача є лише на Анкеті-заяві та Довідці. Умови і правила надання банківських послуг, де визначено усі права та обов'язки сторін, та інші істотні умови, відповідачем не підписані, є лише підпис Голови Правління Банку. А відтак, суд приходить до переконання, що в розумінні ст.ст. 626, 638 ЦК України дана Анкета-заява не є договором. Вказана позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови та правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, у правовій позиції, викладеній ВСУ по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції, яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто ВСУ у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору. Незважаючи на те, що вказані правові позиції Верховного Суду України, висловлені у справах № 6-16цс15, № 6-240цс14, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності та його застосування судом, останні підлягають застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначають умови та порядок укладання між сторонами договору, належність та допустимість доказів в підтвердження укладення такого договору. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Таким чином, позивач не надав жодного доказу того, що надані ним Умови і правила надання банківських послуг, дійсно являються складовою частиною укладеного 04.10.2010 року між сторонами кредитного договору у вигляді Анкети-заяви позичальника, враховуючи, що такі Умови не підписані позичальником, не мають часу їх затвердження/прийняття, строку їх дії, а Тарифи, що за позицією позивача, та у відповідності до вимог законодавства, є складовою договору, взагалі відсутні. Надана до справи Анкета-заява не є кредитним договором в розумінні ст. 1054 ЦК України, оскільки не містить ознак такого договору. Крім того, стороною позивача не було надано виписки по рахунку, з якого можливо було перевірити та встановити, які саме суми були використані позичальником, і які ним вносилися починаючи з моменту підписання заяви. Розрахунок заборгованості, складений Банком, не є в цій частині належним та допустимим доказом, а відтак судом до уваги не приймаються. Не надано стороною позивача і підтверджень того, що відповідач отримував банківську (кредитну) картку. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позивачем не доведено (не надано належних та допустимих доказів) наявності укладеного між сторонами договору, наявності боргу та того, що відповідач отримував в банку кредит. Викладені обставини дають підстави для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Норма даної статті встановлює, що доказування є обов'язком сторони. Позивач повинен доказати факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен доказати ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. Таким чином, розподіл обов'язків щодо доказування у цивільній справі здійснюється на підставі одного з основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 3 ст. 10 ЦПК України). На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed