Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з січня 2008 року по вересень 2013 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У період спільного проживання у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . У вересні 2013 року відповідач залишив сім`ю. На даний час дитина проживає разом із позивачкою, вона повністю утримує її, при цьому відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, дитиною не цікавиться. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2017 року заочне рішення суду від 13.08.2014 року скасовано і справу призначено до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2018 року цивільну справу № 754/10654/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів об?єднано в одне провадження із цивільною справою № 754/12848/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про оспорювання батьківства. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить виключити з актового запису про народження дитини [PERSON] відомості про нього, як батька, мотивуючи свої вимоги тим, що після народження дитини, у період спільних сварок відповідачка неодноразово повідомляла його про те, що він не є біологічним батьком дитини. Родичі з обох сторін також неодноразово вказували йому про те, що це не дочка позивача. Він неодноразово пропонував відповідачці провести експертизу, але вона відмовлялася. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.05.2018 року задоволено клопотання представника відповідача про призначення по справі судово-генетичної експертизи, у зв`язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.04.2019 року провадження у справі відновлено, у зв`язку із надходженням до суду висновку судово-генетичної експертизи. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов, категорично заперечував проти задоволення позову [PERSON] . Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали позов [PERSON] , просили його задовольнити. Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, а позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з січня 2008 року по вересень 2013 року проживали однією сім"єю без реєстрації шлюбу. У період спільного проживання сторін у позивачки народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження дитини [PERSON] її батьками записані: батьком - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] . З вересня 2013 року сторони по справі однією сім?єю не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, будь-які відносини припинили. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, а також був повністю підтверджений поясненнями сторін по справі. Позивач за другим позовом [PERSON] у своїх позовних вимогах та поясненнях посилається на той факт, що у 2017 році він отримав достатньо даних про те, що він не є батьком дитини, хоча цей факт йому повідомляла до цього і сама відповідачка і родичі з обох сторін. Оскільки на даний час вирішується питання щодо стягнення з нього аліментів на утримання дитини, він вважає, що дане питання слід врегулювати належним чином, а тому і звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч.1, 2 ст. 136 Сімейного Кодексу України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред?явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Для вирішення питання щодо підтвердження або спростування батьківства відповідача стосовно дитини [PERSON] за клопотанням представника відповідача судом була призначена судово-генетична експертиза для встановлення походження та кровного споріднення [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Висновку експерта № 537 від 27.03.2019 року молекулярно-генетичним дослідженням встановлено: біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] , народженої [PERSON] , виключається. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем за другим позовом [PERSON] наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для виключення відомостей про нього як батька, з актового запису про народження [PERSON] . Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги [PERSON] про виключення відомостей про нього, як батька, з актового запису про народження [PERSON] , то позовні вимоги про стягнення аліментів не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судової експертизи у розмірі 6620, 70 грн. та по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved