Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивачка у листопаді 2020 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації та просила його задовольнити посилаючись на те, що згідно довідки про склад сім`ї виданої Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» від 2 жовтня 2016 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані громадяни: [PERSON] , власник будинку, 1952 р зареєстрована з 15.10.1999, позивачка, [PERSON] , 1947 р.н., зареєстрований з 07.05.1971, чоловік позивачки, [PERSON] , 1976 р.н., зареєстрована з 31.05.1994, відповідачка по справі-дружина сина, [PERSON] , 1982 р.н., зареєстрована з 24.08.1984, донька позивачки, [PERSON] , 2006 р.н., зареєстрований з 20.07.2010., онук позивачки та син її доньки [PERSON] , [PERSON] , 1995 р.н., зареєстрований з 17.05.1995, онук, відповідач по справі та син відповідачки [PERSON] , [PERSON] , 1997 р.н., зареєстрований з 19.07.1997 онук, відповідач по справі та син відповідачки [PERSON] . Однак, [PERSON] (відповідачка по справі) та її сини [PERSON] та [PERSON] , не проживають в спірному приміщенні понад 15 років без поважних причин . У даному будинку, як зазначила позивачка, вона проживає з дня свого народження . У 1994 році її син [PERSON] одружився з [PERSON] відповідачкою по справі. З 31 травня 1994 року [PERSON] , відповідачку по справі було зареєстровано в будинку позивачки по [ADDRESS] . Реєстрація була зумовлена бажанням сина позивачки та невістки жити разом в Києві. До реєстрації в м. Києві, [PERSON] , відповідачка по справі була прописана та мешкала зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] . Проте, не зважаючи на реєстрацію місця проживання в м. Києві, її син та невістка вирішили проживати спільно з батьками невістки, відповідачки по справі, за адресою: [ADDRESS] , де і проживають до теперішнього часу. Під час шлюбу в них народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , які з метою наявності Київської прописки були зареєстровані за місцем реєстрації позивачки. Не зважаючи на наявність місця реєстрації в м. Києві, відповідачі жодного дня не проживали за місцем реєстрації. Онуки [PERSON] та [PERSON] відвідували дошкільні заклади та навчалися в закладі середньої освіти за місцем проживання батьків- відповідачки [PERSON] , їхньої матері, та їх батька [PERSON] , в с. Верлок, Радомишльського району Житомирської області. Відповідачі проживають в іншому житловому приміщенні понад 15 років, при цьому за спірне приміщення не сплачують комунальні платежі, в утриманні будинку участі не приймають, особистих речей в будинку не має. Факт реєстрації відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, оскільки позивач позбавлений можливості оформити субсидію, вимушено сплачує значні кошти за комунальні послуги за трьох осіб, які даними послугами не користуються. Позивачка зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності на 77/100 частини Домоволодіння від 10 липня 2002 року, виданого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією є власником житлового будинку [ADDRESS] . На даний час, всупереч її вимогам, як власника домоволодіння, відповідачі не бажають добровільно знятися з реєстрації, чим порушують її конституційне право на володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Об`єктивних та інших причин, які свідчать про поважність відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад 15 років - відсутні. Ухвалою суду від 05.10.2020 року відкрито провадження по справі(ас.20-21). Ухвалою суду від 29.04.2021 року підготовче засідання по справі закрито та призначено справу до судового засідання(ас.53). Представник позивачки та позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, при цьому посилалися на обставини викладені в позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з"явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, причини їхньої неявки в судове засідання суду невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день і місце слухання справи був повідомлений належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення виклику до суду, причина неявки суду не відома. Допитатні в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які є сусідами позивачки, підтвердили в судовому засіданні, що відповідачі понад п"ятнадцять років не проживають у спірному приміщенні. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її предстаника, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, згідно свідоцтва про право власності на 77/100 частини Домоволодіння від 10 липня 2002 року, виданого Святошинською районною у м. Києві державною адміністрацією , позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] (ас.5). Судом встановлено, що згідно актів про непроживання осіб за місцем реєстрації від 17.09.2018 р., 10.01.2019 р., 20.08.2019 р., 10.01.2020 р., 08.09.2020 р. відповідачі не проживають в спірному будинку(ас.7-11). Судом встановлено, що згідно листа з відділу освіти, молоді та спорту Радомишльської МР Житомирської області [PERSON] , відповідач по справі та онук позивачки, [INFO] навчався у Верлоцькій ЗОШ І-ІІ ст. з 08.04.2006 року по 18.06.2010 рік з п"ятого по дев"ятий клас(ас.18). Судом встановлено, що згідно листа з відділу освіти, молоді та спорту Радомишльської МР Житомирської області [PERSON] , відповідач по справі та онук позивачки, [INFO] навчався у Верлоцькій ЗОШ І-ІІ ст. з 01.09.2003 року по 30.05.2012 рік з першого по дев"ятий клас(ас.18) Судом встановлено, що згідно довідки з Радомишльської МР Радомишльського району Житомирської області Верлоцького старостинського округу від 04.03.2021 року , що згідно погосподарської книги №2 за [PERSON] (сином позивачки та чоловіком відповідачки [PERSON] та батьком відповідачів [PERSON] , [PERSON] ) рахується земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] (ас. 19) . Судом встановлено, що згідно з довідки від 08.11.2021 року, яка видана Радомишльською міською радою Житомирської області Верлоцького старостинського округу відповідачі проживають в [ADDRESS] (ас.64). У відповідності зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним бажанням. Також ч.1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому немає значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховного Суду України 05.11.2014 під час розгляду справи № 6-158цс14, аналіз правових норм статей 383, 391, 405 ЦК України та 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3,4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статгі 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями частини першої ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Оскільки судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають в спірному житловому приміщенні більше шести місяців(понад 15 років), суд вважає за необхідне визнати відповідачів втратившими право користування спірним приміщенням. Таким чином, проживання відповідачів без відповідних правових підстав суперечить правам позивача, як власника квартири на користування квартирою для свого проживання та проживання членів своєї сім`ї, розпорядження квартирою, у зв`язку з чим існують підстави для задоволення вимог - усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів з житлового будинку [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved