Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

Позивач ТОВ "Компанія "ДУО" звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування арешту з майна, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.01.2002 року між ВАТ «Радикал» в особі ліквідатора [PERSON] та Приватним підприємством «ДУО» (правонаступником якого є ТОВ «ДУО») було укладено Договір купівлі-продажу нежилих приміщень, будівель та споруд. 29.03.2011 року в межах кримінальної справи № 53-3792, розпочатої відносно [PERSON], старшим слідчим прокуратури Деснянського району м. Києва Цилюриком О.А. було винесено постанову про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, реєстраційний номер 11016812, розташовану за адресою: [ADDRESS] та будинки і споруди, реєстраційний номер 11016838, розташовані за адресою: [ADDRESS]. 18.07.2011 року постановою Київського апеляційного господарського суду було відмовлено прокурору Деснянського району м. Києва у задоволенні апеляційної скарги про визнання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилих приміщень, будівель та споруд недійсним, а рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2011 року залишено без змін. 01.02.2012 року кримінальна справа № 53-3792 відносно [PERSON] була закрита, а матеріали передано до архіву ГУ МВС України. 27.07.2017 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва позивачу було відмовлено у знятті арешту з зазначеного вище майна, у зв'язку з тим, що арешт майна, застосований під час досудового слідства в порядку КПК України 1960 року, не може бути скасований слідчим суддею в порядку КПК України 2012 року. На підставі викладено позивач просить скасувати арешт нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, реєстраційний номер 11016812, розташованої за адресою: [ADDRESS] та будинків і споруд, реєстраційний номер 11016838, розташованих за адресою: [ADDRESS], що належать на праві власності ТОВ «ДУО». У судовому засіданні представник позивача ТОВ «Компанія «ДУО» повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача Київської місцевої прокуратури № 3 - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення в яких просив закрити провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. При розгляді справи встановлено, що 11.01.2002 року між ВАТ «Радикал» в особі ліквідатора [PERSON] та Приватним підприємством «ДУО» (правонаступником якого є ТОВ «ДУО») було укладено Договір купівлі-продажу нежилих приміщень, будівель та споруд (реєстровий номер 142), який було 14.02.2002 року зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Києва за реєстровим № 791-з, реєстрова книга 12-з221. 29.03.2011 року в межах кримінальної справи № 53-3792, розпочатої відносно [PERSON], старшим слідчим прокуратури Деснянського району м. Києва Цилюриком О.А. було винесено постанову про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, реєстраційний номер 11016812, розташовану за адресою: [ADDRESS] та будинки і споруди, реєстраційний номер 11016838, розташовані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 81544084 від 01.03.2017 року. 18.07.2011 року постановою Київського апеляційного господарського суду було відмовлено прокурору Деснянського району м. Києва у задоволенні апеляційної скарги про визнання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежилих приміщень, будівель та споруд недійсним, а рішення Господарського суду м. Києва від 31.05.2011 року залишено без змін. 01.02.2012 року кримінальну справу № 53-3792 відносно [PERSON] за ст. 221 КК України, у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину, було закрито на підставі постанови старшого слідчого СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві Дудника С.Л., а матеріали передані до архіву ГУ МВС України згідно акту № 1/3443 від 15.05.2015 року, що підтверджується листом № 53-3792 від 19.06.2017 року. 27.07.2017 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва позивачу відмовлено у знятті арешту з зазначеного вище майна, у зв'язку з тим, що арешт майна, застосований під час досудового слідства в порядку КПК України 1960 року, не може бути скасований слідчим суддею в порядку КПК України 2012 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як роз'яснено в п. 11. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року №5 при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 58, 59 ЦПК). Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом зазначених норм та положень ст. 16 ЦК України власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з письмових матеріалів справи, арешт на нерухоме майно був накладений з метою забезпечення цивільних позовів, виконання вироку суду. Позивач не є особою, відносно якої порушена кримінальна справа, не є підозрюваним чи обвинуваченим, не є учасником кримінального процесу, а тому фактично позбавлений права оскаржувати дії слідчого у порядку передбаченому КПК України. Порушене право власності на майно позивачем може бути захищено лише в порядку цивільного судочинства. Позивачу, як власнику, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, право власності є непорушним, тому ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. З урахуванням викладеного вище, встановлених судом обставин, закриття кримінальної справи, суд вважає, що на даний час перестали існувати підстави для будь-яких обтяжень нерухомого майна, а саме: земельної ділянки, реєстраційний номер 11016812, розташованої за адресою: [ADDRESS] та будинків і споруд, реєстраційний номер 11016838, розташованих за адресою: [ADDRESS], які належить ТОВ «ДУО». Що стосується письмових заперечень представника відповідача щодо закриття провадження у справі, то судом вони до уваги не приймаються з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України у редакції 1960 року, яка діяла на момент накладення арешту, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на вклади зазначених осіб проводиться виключно за рішенням суду. Згідно з правовою позицією, яка була висловлена Верховним Судом України по справі № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Аналізуючи вищенаведені обставини в даний час дія арешту на належне позивачеві майно, порушує права позивача, як власника. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved