Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.11.2003р. належить будинок №28 по вул.Мала Польова в м.Виноградів. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що з відповідачкою він проживав у шлюбі, вона на той час була зареєстрована в його будинку №28 по вул.Мала Польова в м.Виноградів, однак після розлучення, з грудня 2014р. відповідачка не проживає в його будинку, а проживає у [INFO]. Посилаючись на те, що з грудня 2014р. відповідачка не проживає в будинку позивача, не являється членом його сім»ї, добровільно знятися з реєстрації в будинку вона не бажає, а це суттєво впливає на розмір комунальних послуг, які платить позивач, а відтак позивач просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, його будинком №28 по вул.Мала Польова в м.Виноградів та скасувати її реєстрацію в даному будинку, оскільки договору найму житлового приміщення позивач з нею не укладав. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просив такі задоволити, відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги позивача щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не визнала та заперечувала проти їх задоволення посилаючись на те, що вимоги позивача є необґрунтованими і незаконними, в даний будинок вона вселилась як дружина позивача, а відтак у позові просила відмовити. На даний час вона з дітьми тимчасово проживає у будинку своїх батьків, де крім них та батьків проживають що двоє її сестер та брат. Заслухавши пояснення сторін та перевіривши докази у справі в їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Конституцією України (ст.41) передбачено непорушність права приватної власності. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що позивач є власником будинку №28 по вул.Мала Польова в м.Виноградів, право власності на який засвідчено Свідоцтвом на право власності на житло, що випливає із Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.11.2015р. \\а.с.6\\. Таким чином власниками даного будинку є саме позивач. На даний час, як встановлено у суді, в належному позивачу будинку є зареєстрованою його колишня дружина- відповідачка по справі, оскільки Рішенням Виноградівського районного суду від 20.05.2015р. \\а.с.8\\ шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка- колишня дружина позивача, після їх розлучення з грудня 2014р. не проживає по місцю своєї реєстрації в будинку №28 по вул.М.Польова в м.Виноградів \\а.с.9-17\\, а проживає в [INFO], проте відповідачка добровільно не бажає знятися з реєстрації в будинку, оскільки договору найму житлового приміщення позивач з нею не укладав. Отже, судом встановлено, що відповідачка вселилася до спірного будинку як член сім»ї власника цього будинку в порядку, передбаченому положеннями ст.ст.64,65,156 ЖК України. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував, що відповідачка порушує його цивільні і житлові права, на даний час вона без законних підстав є зареєстрованою в його будинку, проживає в ньому без укладеного договору найму, не є членом його сім'ї, у зв'язку з чим він, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, ст.ст.71,72 ЖК України змушений звернутись до суду із позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщення та скасування її реєстрації в ньому, оскільки ця обставина ускладнює йому сплату комунальних послуг, проте суд вважає, що позовні вимоги належними та достовірними доказами не доведені, а також не узгоджуються з вимогами матеріального права, оскільки умовою задоволення даного позову є встановлення судом факту протиправності дій відповідача. При цьому суд виходить з того, що відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вся вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовуютсья позовні вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ст.214 ЦПК). Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Між тим, спеціальним нормативним актом, який регулює реалізацію права власності на житло, є Житловий Кодекс України. За змістом ст.156 ЖК України співвласник житлового будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім»ї за згодою всіх інших співвласників. Члени сім»ї співвласника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні зі співвласником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, встановивши в судовому засіданні, що відповіадчка вселилась до зазначеного в позові спірного жилого будинку як член сім»ї власника будинку за його-ж згоди, а відтак суд приходить до висновку, що відповідачка правомірно проживає у даному будинку. Між тим, запропонований позивачем спосіб захисту права (ст.ст.391,392 ЦК України) повинен відповідати змісту порушеного його права, яке мало місце. Суд вважає, що позивач при зверненні до суду з даним позовом, не правильно кваліфікував правовідносини, які склались між ним та відповідачкою, оскільки остання, як встановлено у суді, набула право проживання та користування спірним будинком у встановленому законом порядку, зокрема, в порядку вимог ст.ст.64-65 ЖК України, а тому позбавлення її права проживання та користування цим будинком можливо в судовому порядку за позовом власника з підстав, передбачених законом. Суд приходить до переконання, що до даних правовідносин, які склались між сторонами, слід застосувати норми Житлового кодексу України, а саме ст.ст.64-65,156 ЖК УРСР. Так, відповідно до приписів ч.ч.1,2 ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність та зобов'язання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім»ї власника будинку, квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство. Між тим, підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями, визначені у ст.157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім»ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Житловим кодексом України (ч.1 ст.116), зокрема, передбачено, що якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім»ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст.ст.58-59 ЦПК України про належність та допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватись письмовими доказами. Суд констатує, що в матеріалах справи даних про те, що, відповідачка систематично руйнує чи псує жиле приміщення позивача, або використовує його не за призначенням, або систематичне порушення правила співжиття роблять неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, а також що до відповідачки повторно застосовувались будь-які заходи запобігання чи громадського впливу, як цього вимагає ст.116 ЖКУ, відсутні. Не надав таких доказів і відповідних даних позивач і під час розгляду даного спору у суді. Окрім того, обгрунтовуючи свої вимоги позивач також не взяв до уваги, що відповідачка- його колишня дружина не має іншого житла, а виселення її з спірного будинку та зняття з реєстрації порушить конституційне право на житло, передбачене ст.47 Конституції України. Так, відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.ст.10 ч.3 та 11 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, суд розглядає цивільні справи не інакше яз за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи конкретні обставини справи та встановлені в суді факти, оскільки всупереч зазначеним вимогам процесуального закону позивач належними та достовірними доказами не довів обґрунтованість своїх позовних вимог, суд вважає, що в позові слід відмовити. На підставі наведеного і відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321,391 ЦК України, ст.116 ЖК України та

Outcome: dismissed