Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» про зобов'язання вчинити певні дії, що виникли із трудових відносин. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з 10 червня 1996 року він працював у ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» на різних посадах у юридичному відділі, а саме: з 10.06.1996 року юрисконсультом 1 категорії, з 11.07.1997 року начальником бюро правового забезпечення діяльності підприємства, а згідно наказу № 4-л з 24 січня 2000 року до розірвання трудового договору 22.10.2014 року перебував на посаді начальника юридичного відділу підприємства. 22.10.2014 року позивач звільнився з роботи в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з тим, що відповідач не виконує законодавство про працю та умови колективного та трудового договорів, і в той же день - 22.10.2014 року відповідачем був виданий наказ № 89/ОПОП. Однак повний розрахунок з ним проведено не було. 25.10.2014 року позивач був змушений вдруге письмово звернутися до відповідача із заявою про проведення повного розрахунку при звільненні та усуненні суттєвих недоліків у трудовій книжці, які були допущені відповідальною особою відповідача як під час ведення трудової книжки, так і при оформленні розірвання трудового договору. 10.11.2014 року йому була видана трудова книжка, під розпис, позивач був ознайомлений з наказом від 22.10.2014 року про його звільнення і з відповідним розпорядженням про розірвання трудового договору, а також було видане письмове повідомлення про належні йому виплати грошових сум при звільненні. Вказав, що у період його трудової діяльності відповідач не виплачував йому належним чином певні грошові суми заробітку та систематично порушував трудове законодавство і умови трудового договору. Просив суд: визнати дії ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» неправомірними; стягнути з ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» на його користь грошову суму боргу у розмірі 27 000 грн.; стягнути з ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» судовий збір у дохід держави. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» про зобов'язання вчинити певні дії, що виникли із трудових відносин задоволені частково: стягнуто з ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» на користь [PERSON] грошову суму боргу в розмірі 27000 грн. та в дохід держави судовий збір в розмірі 270 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровський трубний завод» про зобов'язання вчинити певні дії, що виникли із трудових відносин скасовано. При новому розгляді справи позивачем були неодноразово уточнені позовні вимоги, а саме: 11.02.2016 року, 04.11.2016 року, 06.12.2016 року, 13.12.2016 року, 27.12.2016 року, 12.01.2017 року, 01.02.2017 року. В обґрунтування своїх позовних вимог та уточнених позовних заявах позивач посилався на те, що з 10 червня 1996 року він працював у ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» на різних посадах у юридичному відділі, а саме: з 10.06.1996 року юрисконсультом 1 категорії, з 11.07.1997 року начальником бюро правового забезпечення діяльності підприємства, а згідно наказу № 4-л з 24 січня 2000 року до розірвання трудового договору 22.10.2014 року перебував на посаді начальника юридичного відділу підприємства. 22.10.2014 року позивач звільнився з роботи в порядку ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з тим, що відповідач не виконував законодавство про працю та умови колективного та трудового договорів. Відповідач протягом останніх років систематично порушував його трудові права, а саме: здійснював утримання із заробітної плати за користування корпоративним мобільним зв'язком, який використовувався ним в виробничих цілях; не проводив доплати за виконання обов'язків відсутніх працівників юридичного відділу за період з 01.01.2008 року по 30.09.2014 року; не в повному розмірі виплатив заробітну плату в період відпустки за період з 16.05.2011 року по 03.06.2011 року та з 19.09.2011 року по 16.10.2011 року. Просив суд: стягнути із відповідача на користь позивача заробітну плату в розмірі 3535,84 грн. незаконно утриману відповідачем в рахунок погашення послуг корпоративного мобільного зв'язку, при виконанні позивачем трудових обов'язків з 01 січня 2008 року по 22.10.2014 року і не виплачену при розрахунку при звільненні, 3017,64 грн. інфляційних втрат з 01.01.2009 року по 30.09.2016 року, а також 636,37 грн. 3% річних з 01.01.2009 року по 31.12.2016 року, а всього 7189 грн.85 коп.; стягнути із відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату за час відпустки в розмірі 1091,24 грн.: з 16.05.2011 по 03.06.2011 року - 526,00 грн.; з 19.09.2011 року по 16.10.2011 -565,24 грн.; інфляційні витрати з 01.01.2013 по 30.11.2016 року в розмірі - 874,07 грн. та 3% річних з 17.10.2011 року по 13.12.2016 року в розмірі 178,75 грн., а всього 2322,81 грн.; стягнути суму в розмірі 602,38 грн. компенсації за два дні оплачуваної відпустки, не наданих позивачу, як інваліду, за 2011 рік; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за 562 робочих дня затримки розрахунку за період з 04.11.2014 року по 01.02.2017 року в розмірі 169268,78 грн., чи по день ухвалення рішення по справі; стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників юридичного відділу за період з 01.01.2008 року по 30.09.2014 року в розмірі 109280,38 грн.; стягнути моральну шкоду в розмірі 48000 грн.; стягнути витрати, понесені позивачем на оплату правової допомоги в розмірі 1780 грн.; допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення на користь позивача розміру місячної заробітної плати та стягнути із відповідача витрати судовий збір. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги, уточнені позовні вимоги в редакції від 13 грудня 2016 року (т.5 а.с.82-94) та зі змінами, які були надані 01.02.2017 року (т.5 а.с. 127,128) підтримав у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позові підстав. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали, вказали, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Звернули увагу суду на те, що позивач в дебатах змінює та уточнює позовні вимоги. Суд, вислухавши позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» на різних посадах з 10.06.1996 року по 22.10.2014 року у юридичному відділі, а саме: з 10.06.1996 року юрисконсультом 1 категорії, з 11.07.1997 року начальником бюро правового забезпечення діяльності підприємства. А згідно наказу № 4-л з 24 січня 2000 року перебував на посаді начальника юридичного відділу підприємства. Наказом ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» №89/ОПОП від 22 жовтня 2014 року [PERSON] звільнено з 22.10.2014 року із посади начальника юридичного відділу за ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.6). 10.11.2014 року [PERSON] була видана трудова книжка, під розпис, він був ознайомлений також з наказом від 22.10.2014 р. про звільнення і з відповідними розпорядженнями про розірвання трудового договору, також було видане письмове повідомлення про належні до виплати грошові суми при звільненні ( т.1 а.с.11,12,19,20). На підставі ст. 43 Конституції України гарантується кожному право на працю, яке включає до себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку добровільно дає згоду. Відповідно до ст. 233 КЗпУкраїни, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В судовому засіданні встановлено, що в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа №205/10323/14 за позовом [PERSON] до ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» про судовий захист прав, що виникли із трудових відносин, в якій позивач оскаржує наказ про звільнення та причину звільнення, внесення змін в трудову книжку, стягнення грошової компенсації за час затримки розрахунку при звільненні з 04.11.2014 року, 3% річних від простроченої суми, інфляційні, грошової компенсації за 2 дні невикористаної відпустки в період з 23.10.2014 року по 10.11.2014 року, моральної шкоди. Щодо заявлених позовних вимог позивача про стягнення із відповідача незаконно утриманих відповідачем із заробітної плати в рахунок погашення послуг корпоративного мобільного зв'язку при виконанні позивачем трудових обов'язків з 01 січня 2008 року по 22.10.2014 року і не виплачену при розрахунку при звільненні в розмірі 3535,84 грн., інфляційних втрат з 01.01.2009 року по 30.09.2016 року в сумі 3017,64 грн., а також 3% річних з 01.01.2009 року по 31.12.2016 року в сумі - 636,37 грн., а всього 7189 грн.85 коп. В судовому засіданні встановлено, що 13.09.2005 року [PERSON] звернувся із заявою до ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» про видачу у власне користування СІМ - картки з номером на мобільний телефон. Плату за користування телефоном просив утримувати із його заробітної плати. За цією заявою позивачу був наданий телефонний номер [NUMBER], який позивач використовував у власних потребах, і плата за користування яким утримувалася із його заробітної плати згідно поданої заяви. (т.4 а.с.172). Крім того, за заявою [PERSON] від 14.11.2006 року йому було видано телефон з № [NUMBER], який використовувався ним для службових та особистих цілей, і за користування яким з нього утримувалися грошові кошти. Відповідно до заяв від 13.09.2005 року та від 14.11.2006 року [PERSON] просив підприємство ПАТ «Дніпропетровський трубний завод» утримувати із заробітної плати плату за користування мобільним телефоном. Таким чином, використовуючи телефон у власних потребах, позивач надав свою згоду на утримання із його заробітної плати коштів за користування телефоном. (т. 4 а.с.171,172). Також для службових цілей [PERSON] протягом його роботи видавалися декілька мобільних телефонів згідно його заяви від 14.04.2003 року та від січня 2013 року. ( т.4 а.с.173,174) . У вказаних заявах зазначав, що при перевищенні встановленого ліміту на мобільний зв'язок, суми такого перевищення просив утримувати із його заробітної плати. Суми утримання, вказані у заяві позивача за користування мобільними телефонами у власних цілях, а також встановлені ліміти на мобільний зв'язок у службових цілях та суми перевищення такого ліміту зафіксовані у відомостях підприємства ( т.4 а.с.175-250 ,т.5 а.с.1-20) . Відповідно до ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136) Відповідно до ст. 25 Закону України « Про оплату праці» забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою. Позивач зазначає, що у нього були відсутні аліментні зобов'язання, грошові кошти в підзвіт він не отримував, рішення суду чи виконавчого провадження, де стягнення здійснюється на підставі наказу не було, ним не було спричинено матеріальну шкоду підприємству, жодних наказів власника або уповноваженого ним органу не видавалося щодо відрахувань із заробітної плати, тому відповідачем було грубо порушено порядок відшкодування шкоди. Разом з тим, ч. 2 ст. 127 КЗпП України встановлює виключний перелік підстав, коли здійснюється відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють. Утримання із заробітної плати позивача у розмірі 3535,84 грн. не є відрахуванням із заробітної плати в розумінні ст. 127 КЗпП України, а є оплатою за користування [PERSON] мобільним телефоном у власних потребах, які утримувалися та перераховувалися за його заявою. Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення із відповідача коштів за користування мобільним телефоном в розмірі 3535,84 грн., інфляційних втрат в розмірі 3017,64 грн. та три відсотки річних в розмірі 636,37 грн., а всього 7189,85 грн. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за час відпустки в розмірі 1091,24 грн.: з 16.05.2011 по 03.06.2011 року - 526,00 грн.; з 19.09.2011 року по 16.10.2011 -565,24 грн.; інфляційних витрат з 01.01.2013 по 30.11.2016 року в розмірі -874,07 грн. та 3% річних з 17.10.2011 року по 13.12.2016 року в розмірі 178,75 грн., а всього 2322,81 грн. Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно з п. 7 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати. Відповідно до п. 4 Зазначеного Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Суд звертає увагу, що установлена частиною другою статті 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права. В судовому засіданні встановлено, що при розрахунку суми відпускних в зазначений позивачем період, підприємство керувалося нормами Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердженню порядку розрахунку середньої заробітної плати». Ніяких режимів неповного робочого тижня за попередні 12 місяців, що передували часу надання відпустки на підприємстві не було. У зв'язку із цим при розрахунку середнього заробітку позивача при наданні йому відпустки були враховані усі виплати, передбачені Постановою Кабінету Міністрів, а твердження позивача є безпідставними, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частинів позову. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення суми в розмірі 602,38 грн. компенсації за два дні оплачуваної відпустки, не наданих позивачу, як інваліду, за 2011 рік. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено доказами по справі копію документа про інвалідність позивач надав підприємству у травні 2014 року, додаткові дні відпустки по інвалідності нараховувались йому з травня 2014 року. За період роботи позивача з 10.06.2013 по 10.06.2014 року позивачу нараховано 24 дні основної відпустки, 11 днів за ненормований робочий день ( з врахуванням неробочих днів в режимі простою та відпусток без збереження заробітної плати), 4 дні за стаж роботи, два дні у зв'язку з інвалідністю. Загалом - 41 день. Згідно даних обліку використання відпусток, відпустка по інвалідності за 2011 рік використана позивачем згідно з його заявою від 20.06.2014 року у період з 23.06.2014 року по 23.07.2014 року, відповідно до наказу № 54/0 від 20.06.2014 року та розпорядження про надання відпустки. У вказаних документах вказано, що позивач просив надати йому відпустку з 23.06.2014 року по 23.07.2014 року з врахуванням 2-х днів як інваліду. У розпорядженні про надання відпустки зазначено що 2 дні відпустки надається позивачу як інваліду. ( т.5 а.с.111-113). Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині позову. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників юридичного відділу за період з 01.01.2008 року по 30.09.2014 року в розмірі 109280,38 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 105 КЗПП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов'язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника. Згідно з постановою Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ, до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Як визначено у листі Міністерства праці та соціальної політики України «Про оплату праці» від 13 червня 2003 року № 18-403, положення постанови Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 року №1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)" та Інструкція Держкомпраці, Мінфіну СРСР і ВЦРПС щодо застосування постанови Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 року № 1145 "Про порядок і умови суміщення професій (посад)» продовжують діяти в частині щодо визначення суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування і збільшення обсягу виконуваних робіт, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, а також переліку керівних працівників підприємств, яким доплати не можуть проводитись. Таким чином, питання суміщення посад та виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника регулюється актами СРСР, зокрема, постановою Ради Міністрів СРСР «Про порядок суміщення професій (посад)» від 04 грудня 1981 року № 1145 та Інструкцією із застосування вказаної постанови від 14 травня 1982 року № 53-ВЛ. П. 2 постанови Ради Міністрів СРСР «Про порядок суміщення професій (посад) » від 04 грудня 1981 року №1145 (надалі - «Постанова») зазначено, що суміщення професій (посад), тобто виконання працівником поряд зі своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою), та виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від його основної роботи допускається на одному й тому ж підприємстві, в установі, організації за згодою працівника протягом встановленої законодавством тривалості робочого дня (робочої зміни), якщо це економічно доцільно і не призводить до погіршення якості продукції, виконуваних робіт, обслуговування населення. Відповідно до п. 1 Інструкції із застосування Постанови Ради Міністрів СРСР від 04 грудня 1981 року № 1145 «Про порядок суміщення професій (посад)» від 14 травня 1982 року № 53-ВЛ (надалі також - «Інструкція») під виконанням обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від його основної роботи слід розуміти заміну працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою, відрядженням та з інших причин, коли відповідно до чинного законодавства за ним зберігається робоче місце . Отже, виходячи із наведених вище визначень, виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника підпадає під ознаки суміщення посад та за своєю суттю є одним із видів суміщення. Згідно з ч. 2 ст. 105 КЗпП України розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі. Відповідно до п. 3 Інструкції, угода про суміщення професій (посад), а також розширення зон обслуговування або збільшення обсягу виконуваних робіт оформлюється наказом (розпорядженням) адміністрації за узгодженням з комітетом профспілки із вказівкою суміщуваних професій (посад), об'єму додатково виконуваних функцій або робіт та розміру доплати. Згідно з п. 7 Постанови, конкретні розміри доплат зазначено, що вони встановлюються керівниками підприємств, установ та організацій за погодженням з комітетами профспілок кожному працівнику диференційовано в залежності від складності, характеру, об'єму виконуваних робіт, ступеня використання робочого часу. Таким чином, уповноваження певного працівника на виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника оформлюється відповідним наказом, у якому зазначається про покладання на певного працівника обов'язків тимчасово відсутнього працівника та розмір доплати, яка встановлюється такому працівнику. Відповідно до п. 1 Інструкції, під виконанням обов'язків тимчасово відсутнього працівника без звільнення від його основної роботи слід розуміти заміну працівника, відсутнього у зв'язку з хворобою, відпусткою, відрядженням та з інших причин, коли відповідно до чинного законодавства за ним зберігається робоче місце (посада)». Заміна відсутнього працівника означає, що інший працівник приймає на себе повний обсяг обов'язків відсутнього працівника, ці обов'язки присутній працівник дійсно виконує, таким чином, як їх виконував би відсутній працівник, і ніхто третій не виконує хоча б частину обов'язків відсутнього працівника. Відповідно до посадової інструкції начальника юридичного відділу ( т.2 а.с.1-7), на нього покладається обов'язок організації правової работи на підприємстві та не передбачена доплата за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, це також не передбачено в Строкових трудових договорах, укладених з працівниками юридичного відділу: провідним юрисконсультом ( т.1 а.с.193), начальником бюро судових позовів і правового забезпечення діяльності підприємства юридичного відділу (т.1 а.с.196), юрисконсультом 1 категорії юридичного відділу (т.1 а.с.199) та Колективними договорами. Положенням про юридичний відділ ( т.1 а.с.244-249) передбачено, що всю повноту відповідальності за виконання задач і функцій, виробничої дисципліни, Правил Внутрішнього трудового розпорядку несе начальник юридичного відділу. Суд також звертає увагу на ту обставину, що у період часу, що вказує позивач, з наданих відповідачем табелів обліку робочого часу вбачається, що при відсутності одного з працівників, у відділі у цей день знаходились і виконували обов'язки по захисту інтересів підприємств 3-4 інших працівників юридичного відділу. Так, позивач зазначає, що у вересні 2014 року він виконував 16 днів обов'язки нібито відсутнього [PERSON] Згідно ж табелю обліку робочого часу працівників юридичного відділу, у вересні 2014 року [PERSON] відпрацював усі робочі дні. Сам же позивач у вересні 2014 року знаходився на лікарняному (1-10 вересня), а з 11 по 30 вересня 2014 року знаходився у відпустці. Тобто, не відпрацювавши жодного дня, позивач вважає що 16 днів він працював за [PERSON], який при цьому знаходився на робочому місці і виконував свої обв'язки. У червні - жовтні 2013 року позивач стверджує, що він виконував обовязки [PERSON], [PERSON], [PERSON]. У табелі обліку робочого часу вказано, що зазначені працівники знаходились у режимі простою не з вини працівника. Знаходження у режимі простою означає, що зазначені працівники у вказані дні не мали ніяких трудових обов'язків. Тому твердження позивача, що він виконував обов'язки працівників, у яких в ці дні ніяких обов'язків не було, є хибним. У травні 2013 року позивач стверджує, що працював за [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Згідно табелів обліку робочого часу у дні, коли позивач нібито працював за відсутніх працівників, [PERSON] вже третій рік знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, і не мала ніяких обов'язків, а [PERSON] та [PERSON] знаходились на роботі, і виконували свої обов'язки. У квітні 2013 року за твердженням позивача він 3 дні виконував обов'язки [PERSON]. Згідно табелю обліку робочого часу, [PERSON] 1-2 квітня знаходився на роботі, з 3 по 30 квітня - у відпустці. Згідно розпорядження, підписаного позивачем (копія додається) на період відпустки [PERSON] з 3 по 26 квітня, його обов'язки виконував [PERSON]. 27 та 28 квітня 13 року - вихідні, 29 та 30 квітня 2013 року позивач сам знаходився у відпустці. У січні - лютому 2013 року позивач стверджує, що виконував обов'язки [PERSON], [PERSON], [PERSON]. При цьому [PERSON] вже третій рік знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, і не мала ніяких обов'язків, а [PERSON] та [PERSON] знаходились або на робочому місці і виконували свої обов'язки, або у режимі простою, що передбачає відсутність у них обов'язків у ці дні. У квітні 2011 року позивач стверджує, що відпрацював 16 днів за [PERSON]. Згідно табеля обліку робочого часу [PERSON] 4-5 та 27-28 квітня 2011 року знаходився у відрядженні а з 11 по 22 квітня - у відпустці. Знаходячись у відрядженні [PERSON] виконував саме свої трудові обов'язки, а на період відпустки його обов'язки за розпорядженням, підписаним позивачем, виконував [PERSON], що підтверджується копією розпорядження. Також на цей період припадає ще й два вихідні дні (16-17 квітня) (т.3 165-168, т.5 а.с. 43-49, 55-58). За таких обставин, посилання позивача про те, що ним протягом тривалого періоду виконувалися працівників юридичного відділу є безпідставними та спростовуються доказами по справі. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення із відповідача середнього заробітку за дні затримки розрахунку за період з 04.11.2014 року по 01.02.2017 року за, 562 робочих дня затримки розрахунку в розмірі 169268,78 грн. та по день ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за за час відпустки в розмірі 1091,24 грн.: з 16.05.2011 по 03.06.2011 року - 526,00 грн.; з 19.09.2011 року по 16.10.2011 -565,24 грн. та в частині стягнення невиплаченої заробітної плати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників юридичного відділу за період з 01.01.2008 року по 30.09.2014 року в розмірі 109280,38 грн. відмовлено, то суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 48000 грн, в дебатах сума була збільшена позивачем до 96000 грн., то дані вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості, відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з п.5 згаданого Пленуму ВСУ відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, то суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають. Щодо заявлених позивачем позовних вимог про стягнення з відповідача понесених витрат на оплату правової допомоги в розмірі 1780 грн. Не підлягає задоволенню вимога позивача про стягнення із відповідача витрат на юридичну допомогу у розмірі 1 780,00 грн., відповідно до вимог ст. ст. 84, 88 ЦПК України, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази надання позивачу правової допомоги, а також фінансові документи про розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу. Відповідно до ст.88 ЦПК України, оскільки в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed