Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить зобов"язати відповідачів встановити земельний сервітут, на суміжній з його земельній ділянці, яка перебуває у власності відповідачки [PERSON] в [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що є власником складського приміщення з підвалом, яке розташоване по [ADDRESS] та яке він успадкував разом із правом користування земельною ділянкою на якій воно розташоване площею 321,0 кв.м. згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.06.2010 року. Рішенням Бобринецької міської ради від 14.09.2016 року №600 йому надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 10 років для розміщення і обслуговування складського приміщення з підвалом, однак скористатися цим рішенням та користуватися своїи майном за адресою вул. Комсомольська, 175 "А" він не має можливості, так як відповідачка [PERSON] обмежила йому право проїзду до примішення по земельній ділянці, яка нею приватизована та раніше відноситься до земель загального користування, так як є проїздом. Посилаючись на ст.99, ст.100 Земельного кодексу України позивач вважає, що має право на встановлення земельного сервітуту в судовому порядку. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, при цьому зазначили, що іншого способу врегулювання спірних правовідносин ніж встановлення земельного сервітуту у даному випадку немає. Уточнивши позов, просить встанеовити йому постійний сервітут між вказаними земельними ділянками шляхом вільного користування проїздом між ними. Представник відповідача Бобринецької міської ради Кіровоградської області до суду не з"явився, від нього надійшла заява, в якій просить розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] та її представник позов не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позову, вважаючи, що встановлення земельного сервітуту в даному випадку є суттєвим порушенням прав відповідачки як власника земельної ділянки в [ADDRESS], яку забудувала господарськими будівлями, також остання зазначила, що позивач жодним чином не обгрунтував свій позов та ніколи не звертався до неї із пропозицією встановлення сервітуту, до того ж він є власником ще двох земельних ділянок, які межують із земельною ділянкою, до якої він просить встановити проїзд, і йому ніщо не перешкоджає користуватися своїм майном маючи до нього доступ через ці суміжні земельні ділянки. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази у справі суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником цілого складського приміщення з підвалом, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]", та належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.06.2010 року №1007 та договору про поділ спадкового майна від 20.06.2010 року, посвідченого нотаріально за №1026 ( а.с.4-5). З вказаних документів та садибного плану (схеми) до технічного паспорту будвалі за адресою [ADDRESS] вбачається, що вона розташована на земельній ділянці площею 321,0 кв.м.( а.с.7) та як пояснив позивач, він є користувачем цієї земельної ділянки, і на момент розгляду справи судом лише проходить процедуру оформлення права оренди даної земельної ділянки, що також підтверджується листом Бобринецьткої Міської ради від 23.03.2016 року №537 та від 04.04.2017 р. №03-39/788 ( а.с. 113, 126). З Рішення Бобринецької міської ради №600 від 14.09.2016 року встановлено, що остання надала згоду позивачу [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0321 га за адресою: [ADDRESS] в оренду строком на 10 років для розміщення і обслуговування складського приміщення з підвалом. Судом також з опису меж копії Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER] від 23.06.2010 року та копії Державного акту від 15.05.2006 року ( а.с.13-14) встановлено, що позивач [PERSON] є власником ще двох земельних ділянок по [ADDRESS], площею 0,0327 га, кадастровий номер [NUMBER] та відповідно 803,01 кв.м., кадастровий номер [NUMBER], які є суміжними із земельно ділянкою по [ADDRESS], до якої останній просить встановити проїзд, при цьому ці обставини не заперечені та не спростовано позивачем в судовому засідланні. З копії Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку Серії [NUMBER] від 30.12.2011 року встановлено, що відповідачка ФОП [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0383 га, яка розташована в [ADDRESS] та яка, згідно опису меж, не межує із земельною ділянкою по [ADDRESS], щодо якої, позивач просить встановити сервітут, так як між цими двома земельними ділянками розташована ще одна земельна ділянка позивача [PERSON] за кадастровим номером [NUMBER] ( [ADDRESS]). Згідно п. 2 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Частинами 1, 2 ст. 100 ЗК України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Таким чином, позивач зобов'язаний довести в судовому засіданні той факт, що без обтяження земельної ділянки відповідача земельним сервітутом неможливо нормально використовувати своє нерухоме майно в тому числі й свою земельну ділянку. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів необхідності встановлення земельного сервітуту. Так, позивач як у позові, так і у судовому засіданні зазначає, що сервітут йому необхідний для права проїзду по земельній ділянці відповідача [PERSON] за для можливості користування земельною ділянкою по [ADDRESS], проте жодних доказів на підтвердждення неможливості узгодження питання щодо встановлення сервітуту договором між ним та відповідачами не надав, та жодних доказів того, що користуватися вказаною земельною ділянкою він не може без зайняття земельної ділянки відповідача у судовому засіданні не представлено. До того ж, матеріали справи містять докази, що проїзд та прохід до земельної ділянки та розташованого на ній майна позивача по [ADDRESS] можна облаштувати від суміжних із нею земельних ділянок, які також належать позивачу. Не зазначив позивач також платно чи безоплатно має користуватися чужою земельною ділянкою, не визначив її межі та не вказав площу земельної ділянки відповідачки [PERSON], якою бажає користуватися, строку дії сервітуту. Таким чином, суд позбавлений можливості встановити обтяження земельної ділянки відповідача без дійсної та реальної необхідності її використання позивачем. Суд також вважає за необхідне зазначити, що встановлення сервітуту щодо земельної ділянки є неможливим без встановлення конкретних меж та площі, що має бути здійснено виключно у відповідністю з висновками судової експертизи, клопотання про призначення якої позивачем та її представником не заявлялось. Відповідно до частин 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. З матеріалів справи вбачається, що позивач не звертався до відповідача [PERSON] в добровільному порядку з питаннями про встановлення сервітутів, тобто з пропозицією укласти сервітутний договір у формі та в порядку, що встановлений Цивільним кодексом України. Крім того, суд зазначає, що встановлення земельного сервітуту є обтяженням земельної обслуговуючої ділянки, тому за загальним правилом власник (користувач) такої ділянки має право на одержання від особи, в інтересах якої встановлюється сервітут, компенсації за незручності, викликані обтяженням його ділянки земельним сервітутом. Саме істотними умовами договору про встановлення сервітуту є вказівка на предмет сервітутного права, цільове призначення сервітуту та розмір плати за користування чужим майном, тобто презумпція відплатності передбачена діючим Цивільним кодексом України. Натомість, як встановлено у судовому засіданні, позовач взагалі не вказав платно чи безоплатно має корпистуватиися чужою земельною ділянкою. Враховуючи вище викладені обставини, суд вважає, що позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не доведені обставини, на яки позивач посилається як на підставу своїх вимог, що тягне за собою відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed