Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

У поданій заяві представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ Приватбанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 16631 грн. 03 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 14 березня 2012 року між сторонами укладено договір, за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Отримавши кредит, відповідач належним чином взяті по договору зобовязання не виконувала, порядку погашення кредиту не дотримувалася, що призвело до утворення заборгованості. Невиконання відповідачем умов договору дають право позивачу стягнути з нього заборгованість за кредитом у судовому порядку. Сторони у судове засідання не зявилися з невідомої суду причини, хоча про місце та час слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Згідно поданого представником позивача клопотання позовні вимоги підтримує повністю, а відповідач не визнає та просить застосувати позовну давність, справу розглянути без їх участі. При таких умовах суд вважає за можливе винести заочне рішення по справі на підставі наявних доказів, при цьому позивач не заперечує проти такого порядку вирішення спору. Зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Як встановлено судом, 14 березня 2012 року між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] на підставі заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг укладено договір б/н, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком на 12 місяців, який автоматично лонгується на той же термін, якщо жодна із сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору (п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг). Банк виконав свої зобовязання, відкривши [PERSON] рахунок та надавши кредитні кошти на кредитну картку «Універсальна» з терміном дії що відповідає строку дії картки в межах обумовлених сум. У своїй анкеті-заяві позичальника від 14 березня 2012 року відповідач зазначила, що ознайомлена і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, підтвердила факт отримання від банку повної інформації про умови кредитування. У відповідності до п.2.1.1.5.5 погоджених сторонами Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором. Таким чином, сторони встановили як строк дії договору з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Згідно зі ст. ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 3, 4 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, пунктом 1.1.7.31 Умов та Правил передбачено, що позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонам встановлена тривалістю п'ятдесят років, тобто сторони у письмовій формі домовились про збільшення строку позовної давності відносно стягнення заборгованості за кредитом, що не заборонено ч.1 ст.259 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З виписки по рахунку з використання кредитної картки, оформленої на [PERSON] вбачається, що протягом квітня 2012 року по березень 2013 року неодноразово здійснювалися банківські операції з використанням коштів, отриманих від банку з поповненням рахунку 04 березня 2013 року на суму 30 грн., а 12 червня 2014 року відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості на суму 125 грн. Позов про стягнення заборгованості пред'явлено позивачем до суду 16 лютого 2017 року, тобто в межах строків позовної давності. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то відповідно до ст.530 ЦК України воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач передбачені кредитним договором обовязкові платежі по поверненню суми кредиту та відсотків за його користування у встановлені строки не сплачував, чим порушив умови договору. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом строк. Відповідно до ст.1054 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредит. З представленого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 31 грудня 2016 року заборгованість відповідача за договором №б/н від 14 березня 2012 року складається з: тіла кредиту 537,80 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом 11550,09 грн., заборгованості по комісії 3275 грн., фіксованої частини штрафу в сумі 500,00 грн. та процентної частини штрафу 768,14 грн., а всього на загальну суму 16631,03 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. При цьому, суму заборгованості за процентами позивачем нараховано виходячи із розміру процентної ставки 20,4% до 31 серпня 2014 року, а з 01 вересня 2014 року у розмірі 34,8 % з та 43,2% з 01 квітня 2015 року. Згідно з частиною 1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). З розяснень, які містяться у п.28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вбачається, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст.1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Відповідно до ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності вказаним вище Законом. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15 та є обовязковою до застосування судами згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» також передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу) за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.4 ст.1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною в кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобовязаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобовязаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобовязаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Згідно п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг банк має право здійснювати зміни Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобовязаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати позичальника. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови. Належних та допустимих у розумінні положень ст.ст.76-80 ЦПК України доказів повідомлення банком [PERSON] про зміну процентної ставки суду не надано, а відповідач у своїх письмових запереченнях такі обставини заперечує. Ураховуючи викладене, проценти за період користування кредитом з 01 вересня 2014 року по 31 грудня 2016 року мають нараховуватися в розмірі 20,4% річних, а тому заборгованість по процентах, нарахованих на залишок поточної заборгованості за наданим кредитом становить (537,8 грн. х 20,4% : 365 х 823 : 100 %) 1344,94 грн. Крім того, указаний вище розрахунок заборгованості щодо неустойки позивачем проведено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки до відповідача застосовано потрійну цивільно-правову відповідальність за невиконання умов кредитного договору, а саме стягнення пені, штрафу в фіксованій частині та штрафу в процентній складові. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3ст. 549 ЦК України). За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Ураховуючи вищевикладене та відповідно до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, що узгоджується з правовою позицією викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс13. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості за кредитом становить 537,80 грн. (тіло), а сукупний розмір нарахованої неустойки становить 4543,14 грн., у тому числі пеня 3275 грн., тому такі обставини можуть бути підставою для зменшення розміру неустойки. Крім того, банк зобовязаний проводити моніторинг погашення кредиту у випадку невиконання позичальником умов кредитного договору, однак незважаючи на цей обов'язок, кредитор на підставі вигідних для нього умов протягом наступних 3 років продовжив нараховувати відповідачу неустойку, що призвело до її зростання до суми, якав 6 разів перевищила суму отриманого кредиту, тому таку поведінку кредитора слід розцінювати як недобросовісну. За вказаних обставин, суд прийшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені з 3275 грн. до 1000 грн. З огляду на викладене позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по кредиту (537,80 грн.), відсотках (1344,94 грн.) та пені (1000 грн.), а всього на загальну суму 2882,74 грн. є обґрунтованими та позов підлягає частковому задоволенню. При постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (1600 грн. х 17,33%) у розмірі 277,28 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved