Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

У березні 2017 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі відокремленого підрозділу «Южно-Українська АЕС» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування вказаного позову зазначав, що згідно наказу №874/лс від 02.11.1982 був прийнятий на роботу у ВП «Южно-Українська АЕС», та 21 рік пропрацював на посаді заступника начальника цеху по дезактивації устаткування приміщень, з якої був звільнений наказом №111-ос від 10.02.2017 року за п.2 ст.40 КЗпП України. Трудову книжку та вказаний наказ він отримав 22.02.2017 року, що підтверджує поштовим відправленням відповідачем листа, а дату ознайомлення 10.02.2017 року він поставив на прохання працівника кадрів, що є поширеною практикою, тому строк звернення до суду він не пропустив. Наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки підставою для розірвання трудового договору з ним є наказ №1272-к від 23.11.2016 року, яким йому оголошено догану та призначено позачергової перевірки знань з ПРБ, ПТЕ в центральній екзаменаційній комісії, який він оскаржив в судовому порядку. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі, просив в задоволенні позову відмовити. Крім того, подав до суду письмові заперечення на позов. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що оспорюваний наказ відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки позивач не пройшов перевірку, також йому достеменно відомо, що швидка не викликалась і лікарняний не відкривався. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін в судовому засіданні, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно наказу №111-ос від 10.02.2017 [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника цеху по дезактивації ВП ЮУ АЕС, у зв'язку з невідповідністю займаній посаді, внаслідок недостатньої професійної кваліфікації. Як вбачається з копії наказу №1225-к від 09.11.2016 по підрозділу відповідача, «за використання робочого часу в особистих цілях до закінчення розслідування порушення трудової дисципліни» було визначено «не виплачувати надбавку за високі досягнення в праці з 01.11.2016 [PERSON], заступнику начальника цеху по дезактивації устаткування, приміщень». Як зазначено в наказі, підставою наказу є службова записка від 07.11.2016 року №44/013 заступника головного інженера [PERSON] Крім того, керівництвом відповідача було видано наказ №1272-к від 23.11.2016 про оголошення [PERSON], заступнику зачальника цеху з дезактивізації устаткування, приміщень, догани та призначення йому позачергової перевірки знань з ПРБ, ПТЕ в центральній екзаменаційній комісії. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 29.11.2017 року позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу "Южно-Українська АЕС" про скасування наказу та відшкодування моральної шкоди - залишити без задоволення. Вказане рішення набрало законної сили. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи і не заперечуються фактично сторонами. Згідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Зазначені обставини підтвердженні письмовими доказами, поясненнями сторін та показами свідка, а тому, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивача щодо визнання незаконним та скасування наказу №111-ос від 10.02.2017 року про звільнення. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу то слід зазначити наступне. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Враховуючи, що повний розрахунок з позивачем було проведено у день звільнення, що ним не заперечувалось в судовому засіданні, тобто відповідачем не порушено права позивача як працівника, а тому в задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає необхідним відмовити. Суд, на підставі викладеного, приходить до висновку, що обґрунтування позовних вимог позивача є недоведеними та спростовуються матеріалами справи, поясненнями сторін та показами свідка, а отже суд не бере до уваги посилання позивача на ці обставини та приходить до висновку, про те, що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі ст.ст. 4, 12, 13, 77-81, 82, 141, 263, 265, 352, 354, 430 ЦПК України, ст. 116, ст.117 КЗпП України суд, -

Outcome: dismissed