Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» про визнання недійсним договору оренди землі, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №094889, виданого 27.02.2003 Тульчинською районною державною адміністрацією, вона є власником земельної ділянки площею 2,0878 га, кадастровий номер 0524383300010020288, яка розташована на території Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Ще до 2010 року вона передала свою земельну ділянку сільськогосподарського призначення в оренду відповідачу, точної дати вона не пам`ятає, оскільки копію даного договору їй не надавали. Вважаючи, що строк дії договору оренди її земельної ділянки вже закінчився, вона в 2018 році почала вимагати від відповідача надати їй копію даного договору та повернути їй її ділянку. В грудні 2018 року їй було передано копію договору оренди землі №208/К від 15.09.2015. Однак, в 2015 році вона договір оренди своєї земельної ділянки ні з ким не укладала., доручення розпоряджатися даною ділянкою та укладати договір оренди землі вона також нікому не давала. Ознайомившись з вищевказаним договор оренди землі, вона побачила, що строк його дії 20 років, а підпис власника земельної ділянки не її. Оскільки даний договір оренди землі вона не підписувала, тому вона звернулась до відповідача з вимогою про повернення їй її земельної ділянки. Однак, її повідомили, що земельну ділянку їй не повернуть, можуть повернути тільки за рішенням суду. В зв`язку з даними обставинами вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати договір оренди землі № 208/К від 15.09.2015 про оренду земельної ділянки площею 2,0878 га, кадастровий номер 0524383300:01:002:0288, яка розташована на території Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, недійсним та повернути їй належну земельну ділянку. В підготовчому засіданні позивач та її представники підтримали позовні вимоги, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просять позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просить відмовити в задоволенні позову. Також вказав, що факт підписання договору оренди землі іншою особою він визнає, даний договір підписала сестра позивача. В зв`язку з чим вважає, що в даному випадку було волевиявлення позивача. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що договір оренди землі підписала не позивач, а вона, коли була разом із сестрою. Остання її про це нічого не говорила та не просила його підписувати. Заслухавши учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копіїдержавного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №094889, виданого 27.02.2003 Тульчинською районною державною адміністрацією (а.с.9) позивач є власником земельної ділянки площею 2,0878 га, кадастровий номер 0524383300010020288, яка розташована на території Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно копії договору оренди землі № 208/К від 15.09.2015(а.с.6-7) та копії акту прийому-передачі земельної ділянки в оренду від 09.12.2015 (а.с.7) вбачається, що [PERSON] передала в користування ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина" належну їй на підставі державного акту серії ВН №094889 від 27.02.2003 земельну ділянку, площею 2,3785 га, розташовану на території Копіївської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, терміном на 20 років. Даний договір було зареєстровано державним реєстратором 09.12.2015, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 15.12.2015 № 49940487 (а.с.8). У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним. Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. За правилами ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст.17 Закону України «Про оренду землі» об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України (надалі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст.204 ЦК України, правочин, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В свою чергу, частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відтак, враховуючи, що в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію договору оренди землі № 208/К від 15.09.2015, тому він є укладеним, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст.203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.06.2018 у справі № 151/117/17. Крім того, у іншій постанові Верховного Суду України у справі № 6-162цс13 від 19.02.2014 вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги, що позивач заперечує підписання з відповідачем договору оренди землі № 208/К від 15.09.2015, а в судовому засіданні поясненнями представника відповідача та показами свідка даний факт підтверджується, тому суд приходить до висновку, що підписання оспорюваного договору оренди землі не відповідало волевиявленню позивача та було здійснено всупереч її бажанню, в результаті чого було порушено істотні умови договору. Відтак, наявні підстави для визнання договору оренди землі недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відтак, підлягає до задоволення і позовна вимога позивача щодо повернення останній належної їй земельної ділянки. Також судом враховано, що хоча представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що договір було підписано в 2015 році, а позивач звернулась до суду лише в 2019 році, однак заяви про застосування строків позовної давності останній суду не надав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved