Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-12 00:00:00

позивач звернувся з зазначеним позовом до відповідача, в якому просить захистити його право на користування житлом і визнати останнього таким, що втратив право користування житлом в будинку [ADDRESS]. Обгрунтовує вимоги таким.З 08.04.1997року він є власником зазначеного будинку. В цьому будинку зареєстрований його племінник [PERSON]. З 2005року племінник у будинку не мешкає, оскільки виїхав до Російської Федерації і мешкає та працює у м.Пушкіно, Московської області. Відповідач не має можливості приїхати і перереєструватися з його будинку через роботу. Реєстрація відповідача перешкоджає йому в повному обсязі користуватися правом власності, змушує сплачувати зайві комунальні послуги. 21 вересня 2018року ухвалою суду відкрито провадження по даній справі , визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.21-22). В судове засідання сторони не з"явилися. Позивач надав суду заяву про розгляд у його відсутність, на позові наполягає. Відповідач також надав до суду звернення про розгляд справи в його відсутність. Позовні вимоги визнає. (а.с.33,34). Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність сторін. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року , закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] (а.с.8-10). Довідкою виконавчого комітету Дружківської міської ради від 07.09.2018р підтверджується реєстрація відповідача [PERSON] в будинку позивача з 03.12.2008року. (а.с.19) Факт не проживання відповідача в зазначеному будинку більше року підтверджується Актом від 27.08.2018року, складеним головою територіального комінтету №6 Ткачевою В.С. (а.с.14). Також факт не проживання в будинку визнається відповідачем в його зверненні до суду (а.с. 33). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. За матеріалами справи підтверджено, що відповідач [PERSON] не є власником спірного нерухомого майна, відсутній в будинку понад один рік без поважних причин, що порушує права власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом доведений і підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved