Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

У лютому 2018 року позивач [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРІНС ГРУП» (далі - відповідач) про визнання рішення незаконним та стягнення страхового відшкодування. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.10.2014 року по просп. Перемоги в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля марки\~«DAF»\~д.н.з.\~[NUMBER] з напівпричіпом Shmitz - під керуванням [PERSON] та автомобіля марки\~«Toyota»\~д.н.з.\~[NUMBER], під керуванням [PERSON]. Внаслідок даного ДТП транспортні засоби учасників отримали механічні пошкодження, відтак позивачу було завдано матеріальної шкоди. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] забезпечена у ПАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРІНС ГРУП» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії [NUMBER], строком дії з 17.04.2014 року по 16.04.2015 року включно. 03.10.2014 року позивачем було повідомлено відповідача про ДТП та надано необхідні документи. 06.11.2014 року позивачем було подано відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування у зв'язку із настанням страхового випадку. Згідно Звіту №1731 про визначення вартості матеріального збитку вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Toyota» д.н.з. [NUMBER], 159299,47 грн. з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 63910,19 грн. Проте, відповідачем 02.11.2016 року було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування за наслідками ДТП, яке трапилося 01.10.2014 року, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] не доведена, а тому відсутні підстави для виплати страхового відшкодування. Позивач вважає рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування безпідставним та таким, що прийнято з порушенням чинного законодавства України у сфері обов'язкового страхування. Тому позивач просив стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 50000,00 грн., пеню в розмірі 13302,74 грн., інфляційні витрати у розмірі 38767,76 грн., 3% річних у розмірі 4467,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн., а всього 116538,00 грн. Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 14 лютого 2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Разом з цим учасникам справи було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі та направлено відповідачу копію позовної заяви з додатками, та встановлено для учасників строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень. Позивач про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке позивач отримав 07.03.2018 року. Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке представник відповідача отримав 05.03.2018 року. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. 03.04.2018 року на адресу суду надійшов письмовий відзив, відповідно якого представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що відсутні підстави для стягнення страхового відшкодування, оскільки позивач в передбачений законодавством термін не звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування, а посилання позивача на те, що він подавав таку заяву 06.11.2014 року не є належним доказом, оскільки не надано будь-яких доказів направлення. 27.04.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно якої представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі, зазначивши, що представниками відповідача в телефонному режимі було роз'яснено позивачу, що потрібно подати повідомлення про ДТП до відділу врегулювання збитків, що позивачем було зроблено, крім того, зазначає, що було подано заяву на виплату страхового відшкодування, на підтвердження чого, співробітниками відповідача на заяві проставлено вхідний реєстраційний номер, про що свідчить фотокопія заяви. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зважаючи на вимоги ст.ст. 19, 274 ЦПК України, суму позову та правовідносини, що виникли між сторонами, суд вирішив провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.10.2014 року по просп. Перемоги в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: автомобіля марки\~«DAF»\~д.н.з. [NUMBER] з напівпричіпом Shmitz - під керуванням [PERSON], який належить ТОВ «Іден-транс» та автомобіля марки\~«Toyota»\~д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], який належить [PERSON]. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Відповідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої її ухвалено з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Цивільно-правова відповідальність на автомобіль марки\~«DAF»\~д.н.з. [NUMBER] забезпечена у ПАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРІНС ГРУП» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії [NUMBER], строком дії з 17.04.2014 року по 16.04.2015 року включно. Відповідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля «Toyota»\~д.н.з. [NUMBER] є [PERSON]. 03.10.2014 року позивачем було повідомлено відповідача про ДТП та надано необхідні документи. Згідно Звіту №1731 про визначення вартості матеріального збитку вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Toyota» д.н.з. [NUMBER], 159299,47 грн. з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу становить 63910,19 грн. 06.11.2014 року позивачем було подано відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування у зв'язку із настанням страхового випадку. Проте, відповідачем 02.11.2016 року було прийнято рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування за наслідками ДТП, яке трапилося 01.10.2014 року, оскільки цивільно-правова відповідальність [PERSON] не доведена, [PERSON] із заявою про виплату страхового відшкодування не звертався, а тому відсутні підстави для виплати страхового відшкодування. Позивач вважає рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування безпідставним та таким, що прийнято з порушенням чинного законодавства України у сфері обов'язкового страхування. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України). З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ст. 1192 ЦК України). Постанова Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" за №6 від 27.03.1992 року із змінами та доповненнями роз'яснює, що шкода заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно ст. 3 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно зі статтею 6 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Отже, на спірні правовідносини поширюється дія ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно з підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Згідно з пунктом 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Відповідно до п. 1 ст. 35 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених ст. 41 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім'я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. Відповідно до статті 11 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням Моторного (транспортного) страхового бюро України. Згідно з пунктом 55.1. статті 55 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктом 1.2. Положення «Про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 9 липня 2010 року № 566, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, метою створення єдиної централізованої бази даних МТСБУ щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є накопичення відомостей про чинні та припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників для організації обміну інформацією про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням. До основних функцій єдиної централізованої бази даних належить, зокрема, накопичення інформації про чинні та припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників, а також надання відкритої інформації для вільного і загальнодоступного користування (пункт 1.4. Положення). Згідно з пунктом 5.3. Положення інформація, отримана з бази даних МТСБУ, використовується з метою отримання відомостей про наявність чи відсутність договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння ДТП та отримання відомостей про страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу на дату ДТП або на дату укладення договору обов'язкового страхування. До відкритої інформації відносяться відомості про наявність чи відсутність в базі даних договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на дату скоєння ДТП та відомості про страховика, який уклав відповідний договір страхування. Відкрита інформація надається користувачам шляхом доступу через мережу Інтернет до відповідного інформаційного ресурсу, та/або в порядку, передбаченому чинним законодавством про звернення громадян, та/або відповідно до укладених договорів з МТСБУ (пункт 5.9 Положення). Тому суд, враховуючи, що позивач мав право вимоги до відповідача про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, але з урахуванням того, що він порушив вимоги ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: з 2014 року не звернувся у встановлений законом термін до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, а надана позивачем копія заяви від 06.11.2014 року на виплату страхового відшкодування у зв'язку із настанням страхового випадку - не є належним доказом, оскільки не містить доказів направлення її відповідачу, а відмітка на заяві про прийняття заяви співробітниками відповідача, на що вказує позивач, не можливо взяти до уваги, оскільки дата (№17574, 2.10.14) є меншою ніж день написання заяви (06.11.2014), тому, станом на час звернення позивача із позовом у 2018 році страхова компанія позбавлена можливості перевірити обставини ДТП та виплатити страхове відшкодування, у зв'язку з цим суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в частині відшкодування страхового відшкодування в розмірі 50000,00 грн. відповідачем. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача пені в розмірі 13302,74 грн., інфляційних витрат у розмірі 38767,76 грн., 3% річних у розмірі 4467,00 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн., оскільки вимоги про виплату страхового відшкодування не підлягають задоволенню, то відповідно вимоги про стягнення пені, інфляційних витрат, 3% річних та витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першої вимоги, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, позивачу дійсно завдано шкоду з вини [PERSON], що також підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва від 17 лютого 2015 року, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки\~«DAF»\~д.н.з. [NUMBER] забезпечена у ПАТ «УКРАЇНСЬКА СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРІНС ГРУП», враховуючи, що позивач мав право вимоги до відповідача про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП, але з урахуванням того, що він порушив вимоги ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме: з 2014 року не звернувся у встановлений законом термін до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, а надана позивачем копія заяви від 06.11.2014 року на виплату страхового відшкодування у зв'язку із настанням страхового випадку - не є належним доказом, оскільки не містить доказів направлення її відповідачу, а відмітка на заяві про прийняття заяви співробітниками відповідача, на що вказує позивач, не можливо взяти до уваги, оскільки дата (№17574, 2.10.14) є меншою ніж день написання заяви (06.11.2014), тому, станом на час звернення позивача із позовом у 2018 році страхова компанія позбавлена можливості перевірити обставини ДТП та виплатити страхове відшкодування, у зв'язку з чим вимога про виплату страхового відшкодування підлягає відмові, а вимоги про стягнення пені, інфляційних витрат, 3% річних та витрат на правову допомогу є похідними від першої вимоги, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed