Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що з 01.06.2002 року перебуває в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Під час перебування в шлюбі між ними постійно виникають непорозуміння і сварки, вони втратили почуття взаєморозуміння та довіри. Подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Зазначене негативно впливає на виховання неповнолітньої дочки. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї є неможливим. Спору щодо розподілу спільно нажитого майна не мають, тому просить шлюб розірвати. Одночасно просила залишити неповнолітню дочку проживати разом із нею. 16.06.2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження, без повідомлення (виклику) сторін, та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових і електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 14.07.2020 року. У встановлений строк відповідач відзив на позов та будь яких заяв і клопотань, пов`язаних з розглядом справи не подав. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 01.06.2002 року, який був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Коростенського міського управління юстиції в Житомирській області, актовий запис №160. Від подружнього життя сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є втрата кохання та взаємопорозуміння, внаслідок чого позивач не бажає в подальшому підтримувати з відповідачем подружніх та сімейних стосунків. За визначенням ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічне положення закріплено в ст.24 Сімейного кодексу України. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст.112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу, суд вважає, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача. При цьому судом не вирішується питання про визначення місця проживання неповнолітньої дитини сторін, оскільки положеннями ст.160 Сімейного Кодексу України та з роз"яснень п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року слідує, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років визначається нею самою. Дочка сторін [PERSON] досягла 14 річного віку, отже за вказаною нормою закону питання щодо визначення місця проживання підлягає самостійному вирішенню. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial