Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 001311 від 25 березня 2015 року, укладеного між [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] [PERSON] того, просить стягнути з [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» в порядку двосторонньої реституції на користь її чоловіка грошові кошти в сумі 79 125 грн. Обгрунтову позов тим, що з [PERSON] з 24 жовтня 1981 року перебуває у зареєстрованому шлюбі. 25 березня 2015 року їй стало відомо про те, що її чоловік [PERSON] уклав договір фінансового лізингу, згідно якого її чоловік зобовязався сплатити лізингові платежі (вартість предмету лізингу в сумі 469 900 грн. транспортного засобу "Hyundai Elantra Classic). Також її чоловік на виконання вказаного договору вніс на рахунок товариства часткову оплату вартості автомобіля в сумі 79 125 грн. Вважає, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки вона не надавала згоди своєму чоловікові на його укладення, такий розпорядився їх спільним майном самостійно, вказаний договір не є дрібним побутовим, а тому на підставі ст.65 СК України просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі та надала пояснення, аналогічним, викладеним у позовній заяві. Будучи допитаною в якості свідка зазначила, що на момент укладення договору фінансового лізингу від 25.03.2015 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, однак своєї згоди на укладення [PERSON] зазначеного договору вона не давала, така у неї в письмовому порядку не відбиралася. Вважає, що умовами укладеного договору порушуються її права як співвласника спільного сумісного майна подружжя. Просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON], діючи на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позов підтримав, вказав, що кошти для здійснення сплати по спірному договору були використані відповідачем із сімейного бюджету, що є спільним майном подружжя. Оскільки Договір лізингу виходить за рамки дрібного побутового, на його укладення потрібна письмова згода іншого з подружжя, яку позивач не надавала. Просить позов задоволити. Відповідач [PERSON], допитаний як свідок у судовому засіданні позов визнав в повному обсязі. Показав, що договір укладений з порушенням норм матеріального права, порушують їх права як подружжя внаслідок несправедливості його умов. Зазначає, що співвідповідачем [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» його введено в оману, послуги працівниками товариства йому надавалися не кваліфіковано, інформацію щодо істотних умов договору належним чином не надано, зокрема не надали можливості йому ознайомитися з умовами договору до моменту його укладення, до моменту укладення договору працівники «Автофінанс» усіляко вчиняли на нього моральний тиск, запевнювали, що платіж коштів в сумі 79 125 грн. є передумовою укладення договору фінансового лізингу, являє собою оплату вартості автомобіля, і що внесення такого платежу є гарантією подальшого невідкладного отримання автомобіля. Однак, після внесення ним платежу та подальшого укладення договору йому не передали автомобіль, який він бажав, а ознайомившись із умовами договору йому стало відомо, що призначення внесеного ним платежу це оплата комісії за організацію договору і жодним чином ця сума не буде враховуватись в оплату вартості автомобіля. [PERSON] цього він встановив, що обов'язок у відповідача по передачі йому автомобіля виникне лише після сплати ним протягом 120 днів вартості автомобіля. З наведених підстав вважає, що договір фінансового лізингу порушує його права та права його дружини, яка не давала письмової згоди на придбання автомобіля. Просить позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» [PERSON], діючи згідно довіреності від 13 березня 2015 року, заперечив позов в повному обсязі. Зазначив, що укладений між з співвідповідачем [PERSON] договір фінансового лізингу від 25.03.2015 є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України. Вказав, що для вчинення правочинів, де грошові кошти не є предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди іншого з подружжя не вимагається. [PERSON] того, при підписанні договору [PERSON] визнав, що такий укладений в інтересах сім'ї, а відтак такий не міг порушувати права іншого з подружжя. Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки письмова згода позивача не передбачена діючим законодавством. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та співвідповідач [PERSON] з 24 жовтня 1981 року перебувають у шлюбу. (а.с.4) 25 березня 2015 року між відповідачами по справі Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та [PERSON] укладено Договір фінансового лізингу № 001311 (а.с.5-19). Згідно із п.1.1 Договору предметом Лізингу по даному договору є транспортний засіб марки «Hyundai Elantra Classic». Відповідно до умов договору [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» зобовязалось передати відповідачу [PERSON] у фінансовий лізинг автомобіль марки згаданий вище автомобіль вартістю 17087,27 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 469 900 грн. та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. З аналізу положень договору фінансового лізингу від 25.03.2015 вбачається, що такий містить детальний опис умов отримання предмета лізингу та порядок сплати за предмет лізингу. Окрім цього, Додаток № 1 містить інформацію, щодо сплати авансових платежів в розмірі 50 %, адміністративного платежу в розмірі 10 %, комісії за передачу в розмірі 3%, а також графік сплати п'ятдесяти відсотків авансового платежу протягом одного року. (а.с.21) Також, у п. 8.2 ст. 8 Договору сторони погодили загальну вартість Предмета лізингу, а п.8.3 ст.8 Договору визначили, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладення даного договору може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні. Отже, відповідно до умов вищевказаного договору (п. 1.1.) [PERSON] зобов'язаний прийняти предмет лізингу та сплатити лізингові платежі та інші платежі на користь [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс». Відповідно до додатку № 1 до Договору лізингу, [PERSON] сплатив [PERSON] «Лізингова компанія «Автофінанс» кошти в розмірі 79125 грн. Після вказаної проплати відповідач [PERSON] припинив виконувати умови укладеного договору, обраний товар у володіння та користування відповідачу переданий не був. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в п.5 Постанови №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч 1 ст.65 СК України «Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.» В частині 2 цієї ж статті визначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Укладений 25.03.2015 договір фінансового лізингу є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч.ч.1-6 ст.203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсних;. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 6 закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча 6 однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, оскаржуваний договір фінансового лізингу від 25.03.2015 та додатки до договору містять необхідні дані, а саме найменування товару (предмет лізингу), розмір лізингових платежів та строк лізингу. При цьому відповідач [PERSON] своїм підписом підтвердив свою згоду на умови які були викладені в договорі фінансового лізингу від 25.03.2015, зокрема щодо предмету лізингу, його вартості, порядку та розміру здійснення лізингових платежів, а також визнав, що автомобіль придбаває в інтересах сімї. А отже, при укладенні договору дотримано усі вимоги ст.ст.202,203 ЦК України. Таким чином, суд вважає, що договір фінансового лізингу № 001311 укладений за правилами ч. 1 ст.638 ЦК України, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивач посилаючись на ст.65 СК України просила визнати договір недійсним, оскільки даний договір був укладений без отримання її згоди як подружжя, наданої у письмовому виді. Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки, положення ст.65 СК України поширюються виключно на правовідносини щодо розпорядження майном, що є спільною власністю подружжя, а тому відсутні підстави для визнання договору лізингу недійсним, оскільки законом не передбачено при укладанні договору лізингу отримання письмової згоди іншого з подружжя. До того ж, за своєю природою, договір фінансового лізингу є правочином щодо отримання предмету лізингу у володіння і користування і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для лізингоодержувача як сторони договору (ч. 1 ст.806 ЦК України). Більш того, при вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним із подружжя. У випадку вчинення правочинів, в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається. Відповідно до положень ст.369 ЦК України, реалізація права розпоряджання спільним майном одним із співвласників породжує правову презумпцію, що правочин спрямований на розпоряджання спільним майном, вчинений за згодою усіх інших співвласників. Відтак тягар доведення відсутності згоди на вчинення правочину - саме на момент укладання договору фінансового лізингу лягає на позивача. Позивач вказує, що відповідачі уклали договір фінансового лізингу без її згоди. Проте, суд критично оцінює свідчення позивача та відповідача, які вони давали в якості свідків і не бере такі до уваги, оскільки позивач і відповідач як подружжя є зацікавленими особами у позитивному вирішенні справи. Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх слів позивачем суду не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення у повному обсязі.

Outcome: dismissed