Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

У квітні 2019 року позивач звернулася в Кіровський районний суд м. Кіровограда із позовною заявою, якою просить усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] , у якій також зареєстрована відповідач, яка є її донькою. Проте, остання у квартирі не проживає з квітня 2018 року, жодного разу не з"являлась, її особистих речей у ній немає. Має намір розпорядитися своєю власністю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про усунення перешкод, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання та 25 липня 2019 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. В судове засідання позивач подала заяву про розгляду справи у її відсутності, вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач також подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов визнала, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалась. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 09.08.1999 року (а.с. 10). У квартирі [ADDRESS] [ADDRESS] , зареєстрована відповідач [PERSON] (а.с. 11, 14, 15). З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернулась до суду із позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка без поважної причини не проживає у цьому житлі понад один рік. Звертаючись із таким позовом позивач визнавала, що відповідач вселилась до житла, яке є її власністю, як член сім`ї. Законність вселення та проживання відповідача у даному житлі позивач не оспорює. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Об`єктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення визначеною власником житлової площею. Власник житла і член його сім`ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом. На позивача, як особу яка ставить питання щодо виселення членів своєї сім`ї, покладається обов`язок довести, що вони не проживають у житлі, яке є його власністю понад один рік. Доказами які б підтверджували не проживання відповідача за місцем його реєстрації можуть бути покази свідків, та акти про відсутність відповідача у місці реєстрації. Позивач надала до суду, як доказ відсутності відповідача за місцем реєстрації, акт (а.с. 12). З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати причини не проживання відповідача за зазначеною адресою неповажною, та такою, що втратила право на користування жилим приміщенням з підстав, що вона більше року там не проживає, однак, будучи зареєстрованою за вказаною адресою створює перешкоди власнику (позивачу) в користуванні даним житлом на власний розсуд, відтак позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Судові витрати вважати по фактично понесеним стороною позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved