Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 21.04.2013 року було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якого вона передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 26 000.00 грн., які відповідач зобов»язався повернути до 01.10.2014 року. В зв»язку з тим, що в добровільному порядку відповідач відмовився повернути позичені кошти за договором позики, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, просила суд про стягнення з відповідача на її користь суму боргу за договором позики від 21.04.2013 року у розмірі 108 920.46 грн., з яких: сума боргу в розмірі 26 000.00 грн., сума процентів в розмірі 3 523.43 грн., сума витрат від інфляції в розмірі 24 599.79 грн., сума 3 % річних в розмірі 3 523.43 грн., а також судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 640.00 грн. Ухвалою судді від 04.10.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі. В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримала вимоги свого позову та просила суд про його задоволення. Відповідач повідомлявся в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судові повістки відповідачу направлялись за його зареєстрованим у встановленому порядку місцем знаходження, але повернулись до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Вислухавши вступне слово позивача, вивчивши письмові матеріали справи, допитавши свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 21.04.2013 року було укладено договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якого вона передала у власність відповідача грошові кошти у розмірі 26 000.00 грн., які відповідач зобов»язався повернути до 01.10.2014 року. В зв»язку з тим, що в добровільному порядку відповідач відмовився повернути позичені кошти за договором позики, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, просила суд про стягнення з відповідача на її користь суму боргу за договором позики від 21.04.2013 року у розмірі 108 920.46 грн., з яких: сума боргу в розмірі 26 000.00 грн., сума процентів в розмірі 3 523.43 грн., сума витрат від інфляції в розмірі 24 599.79 грн., сума 3 % річних в розмірі 3 523.43 грн., а також судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 640.00 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов"язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає другій стороні ( позичальникові) у власність грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Вищевказаний договір позики від 21.04.2013 року був укладений сторонами відповідно до вимог діючого законодавства, підписаний відповідачем, не визнаний недійсним і є чинним на момент розгляду справи. Як вбачається з умов договору позики, відповідач у справі отримав в користування від позивача суму в розмірі 26 000.00 грн., які і підлягають з нього стягненню на користь позивача. За змістом ст. 610 ЦК України несплата боржником суми боргу вважається порушенням зобов'язання. А в разі його порушення настають правові наслідки, передбачені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням суми пені за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Позивачем надано розрахунок процентів за користування коштами в сумі 26 000.00 грн. за період з 01.10.2014 року по 18.09.2017 року, згідно ст. 1048 ЦК України, розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов»язання, розрахунок по відсоткам з урахуванням встановленого індексу інфляції, з якими суд погоджується та вважає його правильним. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved