Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-01 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Акціонерно-комерційний банк «Капітал»(надалі-ПАТ «АКБ «Капітал») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №1/34/P3GK/07-07-11/0074 від 17.09.2013 року у сумі 15819,42 гривень, з яких: 8100,57 грн.-заборгованість з повернення кредиту; 1165,37 грн.-заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом; 330,78 грн.- заборгованість по сплаті щомісячної комісії за обслуговування рахунку; 344,64 грн.-пеня за прострочення основної суми заборгованості; 364,75 грн.-пеня за несплачені проценти; 5513,31 грн.-штраф. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного 17.09.2013 року договору про надання споживчого кредиту №1/34/P3GK/07-07-11/0074 [PERSON] отримав кредит у розмірі 11026,61 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25 відсотків річних та щомісячної комісії у розмірі 0,5 відсотка від первісної суми кредиту з кінцевим строком погашення до 16.09.2016 року. Банк у повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та надав позичальнику грошові кошти в сумі 11026,61 грн. [PERSON] взятих на договірних зобов`язань не виконує та порушує умови договору щодо належного та своєчасного повернення коштів та сплати відсотків за їх користування, внаслідок чого станом на 24.02.2015 року утворилася заборгованість за кредитом у сумі 15819,42 грн. 17.12.2014 року банк направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором у тридцятиденний строк з моменту отримання зазначеної вимоги, однак вказана вимога залишилась без відповіді. Із врахуванням наведеного позивач просить позов задовольнити та стягнути з [PERSON] заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та судовий збір у сумі 243,60 грн. Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04.03.2016 року з [PERSON] стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №1/34/РЗОК/07-07-11/0074 від 17.09.2013 року у розмірі 15819,42 грн. та 243,60 грн. судового збору. Ухвалою суду від 22.04.2019 року відповідачу поновлено пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення суду від 04.03.2016 року. 02.05.2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому вказав, що він визнає позовні вимоги в частині стягнення із нього заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №1/34/P3GK/07-07-11/0074 від 17.09.2013 року, зокрема щодо стягнення заборгованості за кредитом у сумі 8100,57 грн.; заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом у сумі 1165.37 грн.; заборгованості по сплаті щомісячної комісії за обслуговування рахунку у сумі 330,78 грн.; пені за прострочення основної суми заборгованості в розмірі 344,64 грн. та пені за несплачені проценти в розмірі 364,75 грн. Водночас відповідач вказав, що заперечує позовні вимоги щодо стягнення з нього штрафу у сумі 5513,31 грн., з тих підстав, що у відповідності до ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст..61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Оскільки за умовами кредитного договору штраф та пеня нараховані позивачем за одним і тим самим фактом несвоєчасного виконання зобов`язань за договором, просить у задоволенні позову в цій частині відмовити. Також позивач просить врахувати, що він перебуває у скрутному матеріальному становищі, є інвалідом 3-ї групи, у нього на утримання перебувають двоє малолітніх дітей- [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , він та дружина ніде не працюють, а єдиним джерелом доходу їхньої сім`ї є пенсія по інвалідності та матеріальна допомога малозабезпеченим сім`ям, що на думку відповідача, виходячи із положень ч.3 ст.551 ЦК України, ст..3 ЦПК України та ч.4 ст.10 ЦПК України( в редакції, що діяла до 15.12.2017 року) дає право суду зменшити розмір неустойки, яка підлягає до стягнення. 03.06.2019 року відповідач подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору та розстрочку виконання судового рішення строком на один рік, мотивовані перебуванням його та членів його сім`ї у важкому матеріальному становищі. Згідно інформації, розміщеної на офіційному вебсайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «АКБ «Капітал» перебуває у процесі ліквідації. У судове засідання представник позивача та Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «АКБ «Капітал» Біла І.В. не з`явилися, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Боднар О.В. у судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та просять відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 5513,31 грн., звільнити [PERSON] від сплати судового збору по справі та розстрочити йому виконання рішення суду на 24 місяці, з підстав викладених у відзиві на позов та поданих ним клопотаннях. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч.1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що 17.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерно-комерційний банк «Капітал»(надалі-ПАТ «АКБ «Капітал») та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №1/34/РЗОК/07-07-11/0074 згідно якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 11026,61 грн. зі строком користування з 17.09.2013 року до 16.09.2016 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 25,00 процентів річних та щомісячної комісії у розмірі 0,5 відсотка від первісної суми кредиту(п.1.1.-1.3 договору). 17.09.2013 року, виконуючи свої зобов`язання за кредитним договором, банк перерахував кредитні кошти позичальнику і даний факт визнається відповідачем. Позичальник в порушення умов кредитного договору, не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання відносно щомісячної сплати комісії, процентів за користування отриманим кредитом та повернення кредиту частинами за встановленим у договорі графіком (п.п.4.4.2. - 4.4.4.), внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Пунктом 4.1.1 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового погашення суми основного боргу, відсотків, сплати пені та штрафів шляхом направлення Позичальнику письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язань, у разі настання одного з наступних випадків: -затримання сплати частини кредиту та/або процентів більш ніж на один календарний місяць; -перевищення суми заборгованості над сумою кредиту більш як на десять відсотків; -несплати позичальником більш ніж однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту. Згідно п. 4.1.1., 4.4.6 кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом тридцяти календарних днів з моменту надсилання повідомлення про таку вимогу, здійснити дострокове погашення суми основного боргу, процентів, пені та штрафів. Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитними коштами банк має право вимагати від Позичальника сплати пені у розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежу. Крім цього, відповідно до п. 5.2 кредитного договору, у випадку порушення позичальником строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитними коштами, банк має право вимагати від позичальника сплати штрафу у розмірі 50% від суми наданого кредиту. У зв`язку із простроченням повернення чергової частини кредиту, сплати відсотків по кредиту та комісії, позивач 17.12.2014 року за вих.. № б/н направив відповідачу вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором у сумі 14512,66 грн., яка залишилась без відповіді. Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 24.02.2015 року заборгованість [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №1/34/РЗОК/07-07-11/0074 від 17.09.2013 року становить 15819,42 грн. з яких: 8100,57 грн.-заборгованість з повернення кредиту; 1165,37 грн.-заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом; 330,78 грн. - заборгованість по сплаті щомісячної комісії за обслуговування рахунку; 344,64 грн.-пеня за прострочення основної суми заборгованості; 364,75 грн. -пеня за несплачені проценти; 5513,31 грн.-штраф. Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст..1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строку та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Положеннями ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк -ч.1 ст.530 ЦК України. За нормами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. В силу ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором. На підтвердження факту укладення кредитного договору позивачем надано розрахунок заборгованості по кредиту, з якого вбачаться факт використання коштів та часткове погашення відповідачем заборгованості. У судовому засіданні відповідач не заперечив факт отримання кредитних коштів та їх часткового використання та визнав позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахованих процентів за користування кредитними коштами, комісії за обслуговування рахунку та пені, нарахованої банком за прострочення основної суми заборгованості та несплачених процентів. Таким чином, оскільки відповідач не заперечив факт неналежного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та погодився із наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитом, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту процентів за користування кредитними коштами та комісії за обслуговування рахунку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З приводу заперечень відповідача щодо одночасного стягнення з нього штрафу та пені за порушення строків виконання зобов`язання за кредитним договором суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до вимог ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). За положеннями ст.61 Конституції, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те сааме правопорушення. Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Умовами п.п.5.1, 5.2 договору про надання споживчого кредиту від 17.09.2013 року №1/34/РЗОК/07-07-11/0074 передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитними коштами банк має право як на стягнення з позичальника пені у розмірі 0,5 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення, так і на стягнення штрафу у сумі 50% від наданого кредиту. З наведеного слідує, що відповідальність боржника у виді неустойки (окремо штрафу, й пені) запроваджена двома різними умовами кредитного договору, водночас надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення- прострочення зобов`язань позичальника щодо повернення кредиту та сплати нарахованих процентів. Враховуючи, що відповідно до вимог ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, суд приходить до переконання, що одночасне їх застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15, від 11.10.2017 року у справі №347/1910/15-ц та постановах Верховного Суду від 13.02.2019 року у справі № 216/2813/15-ц. Таким чином, позовні вимоги про одночасне стягнення з відповідача [PERSON] пені та штрафу за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не підлягають до задоволення, виходячи із заборони застосування подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення. При цьому Верховний Суд у постанові від 19.09.2018 року у справі №664/2784/15-ц вказав, що оскільки у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору, а тому виходячи із тлумачення статей 3 та 549 ЦК України при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, в тому числі, з урахуванням їх розміру. Згідно наданого позивачем розрахунку, розмір штрафу нарахованого за порушення відповідачем строків повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами становить 5513,31 грн., а розмір пені-709,39 грн. Визначаючи вид неустойки, який підлягає до стягнення з відповідача за порушення умов договору про надання споживчого кредиту №1/34/РЗОК/07-07-11/0074 від 17.09.2013 року, суд із врахуванням положень ст..3 ЦК України приходить до переконання, що в даному випадку стягнення з відповідача штрафу у вказаному позивачем розмірі, який становить більш ніж половину суми від існуючої заборгованості за кредитом є нерозумним, несправедливим та вкрай обтяжливим для відповідача з огляду на його матеріальне становище( є інвалідом 3-ї групи, ніде не працює, має на утриманні двох малолітніх дітей). Таким чином, суд вважає, що з відповідача за порушення умов кредитного договору слід стягнути неустойку у виді пені у розмірі 709,39 грн., з яких: 344,64 грн.-пеня за прострочення основної суми заборгованості; 364,75 грн.-пеня за несплачені проценти, що визнається відповідачем та відповідає вимогам щодо розумності і справедливості. Щодо клопотань позивача про звільнення його від сплати судового збору на користь позивача та розстрочку виконання рішення терміном на 24 місяці суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Частиною 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Таким чином, для відстрочення сплати судового збору, зменшення або звільнення від його сплати має бути в наявності дві умови у сукупності: наявність майнового стану, який не дозволяв би позивачу сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі, а також одна із підстав, визначених пунктами 1-3 частини 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір». З матеріалів справи вбачається, що на утриманні у [PERSON] перебуває двоє малолітніх дітей, він є інвалідом 3-ї групи з дитинства та отримує пенсію, розмір якої за період з серпня 2018 року по січень 2019 року становить 8221,20 грн., а його дружина отримує соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям у розмірі 1677,03 грн. щомісячно, що підтверджується довідками, виданими Тернопільським об`єднаним Управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області та Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради. Однак зазначені обставини не підтверджують факт відсутності у відповідача будь-яких інших доходів за попередній календарний рік. Крім цього, матеріали справи не містять відомостей про майновий стан відповідача, наявність у нього нерухомого майна, земельних ділянок та транспортних засобів, а також доказів того, що із врахуванням свого фінансового та майнового стану [PERSON] позбавлений можливості відшкодувати понесені позивачем витрати по оплаті судового збору у визначеному законом розмірі. Відповідно до ч.1 ст.136 ЦПК України, відстрочення або розстрочення сплати судового збору, або звільнення від сплати судового збору є правом, а не імперативним обов`язком суду. Такий висновок випливає безпосередньо із змісту наведеної норми, яка, крім того, не містить чіткого переліку обставин майнового стану, який тягне за собою в якості наслідків відстрочення, розстрочення сплати судового збору, або звільнення від їх оплати. Такий висновок випливає безпосередньо із змісту наведеної норми, яка, крім того, не містить чіткого переліку обставин майнового стану, який тягне за собою в якості наслідків відстрочення, розстрочення сплати судового збору, або звільнення від їх оплати. У статті 129 Конституції України визначено, що однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. З огляду на зазначене, суддя приходить до висновку, що заявлене клопотання про звільнення від сплати судового збору не підлягає задоволенню. Частинами першою, четвертою ст.435 ЦПК України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця(у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1)ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2)щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3)стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, встановлення або зміну способу й порядку його виконання суду потрібно мати на увазі, що їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Таким чином, системне тлумачення положень ст.435 ЦПК України, ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави дійти висновку, що відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим. Аналогічні висновки, викладено у постанові Верховного Суду від 21.02.2019 року у справі № 2-54/08. Відповідно до вимог ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюється іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні (Шаренок проти України) було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання, судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-11). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy). [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Судом не встановлено, а відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження передбачених законом виняткових підстав для розстрочки виконання судового рішення та обставин, які унеможливлюють або ускладнюють його виконання. Обставини, на які посилається відповідач, як підставу для розстрочки виконання рішення суду, зокрема важке матеріальне становище та наявність на утриманні малолітніх дітей, не свідчать про наявність достатніх та виключних обставин, які утруднюють виконання рішення суду, що є необхідною умовою для розстрочки виконання, відтак у задоволенні вказаного клопотання відповідача слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом стягнення з [PERSON] в користь ПАТ «АКБ «Капітал» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №1/34/РЗОК/07-07-11/0074 від 17.09.2013 року у сумі 10306,11 грн., з яких: 8100,57 грн.- заборгованість за тілом кредиту; 1165,37 грн.-заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом; 330,78 грн.- заборгованість по сплаті щомісячної комісії за обслуговування рахунку у сумі; 344,64 грн.-пеня за прострочення основної суми заборгованості; 364,75 грн.-пеня за несплачені проценти. В силу ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача 243,60 грн. сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial