Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

покликаючись на неповернення відповідачем коштів за договором позики від 02 червня 2016 року, директор позивача [PERSON] у поданій 06 грудня 2016 року позовній заяві просить стягнути з відповідача 100 000 грн. 00 коп. боргу та сплачений судовий збір у розмірі 1 500 грн. 00 коп. Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання відповідач не зявився, клопотань від нього про відкладення справи не надходило. Представник позивача [PERSON] у поданій до суду заяві просить справу продовжувати слухати у його відсутність та сторони відповідача, позов підтримує повністю. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності повторно заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість закінчити розгляд справу за відсутності сторін та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Представник позивача позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах. Представник відповідача позов не визнав, оскільки між сторонами відсутні боргові зобов»язання. Зазначав, що ніякого договору позики відповідач з позивачем не укладав, коштів не отримував, тому вважає цей договір фіктивним. Досліджуючи боргову розписку, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63 цс 13, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Сторона позивача зазначене не врахувала та виходила з того, що між сторонами укладено договір позики. Разом з тим, 29 грудня 2016 року позивач звернувся до ГУНП у Рівненській області із заявою про вчинення відповідачем злочину, передбаченного ч.3 ст.191 КК України. Таким чином, розписка написана не на підставі отримання грошових коштів, а внаслідок запобігання можливого заподіяння позивачу шкоди. Таким чином, ці факти свідчать про наявність між сторонами інших правовідносин, які не є предметом даного спору, а договірні правовідносини між сторонами відсутні. Всупереч приписам ст.203 ЦК України вказаний правочин не відповідає загальним вимогам щодо вільного волевиявлення учасника правочину та відповідності його внутрішній волі, спрямованості правочинів на реальне настання наслідків, що обумовлені ними, вимогам про відповідність моральним засадам суспільства. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою, їм відомі права, передбачені ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, з 17 травня 2016 року відповідач працював у відповідача торгівельним представником. 02 червня 2016 року за власноручнаписаною заявою відповідача з проханням надати грошову позику у зв"язку з скрутним матеріальним становищем, на підставі протоколу загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю "ВПК-Україна", наказу директора, між сторонами укладений письмовий договір безпроцентної грошової позики у розмірі 100 000 грн. Згідно п.2.3 даного Договору строком повернення позики є 02 вересня 2016 року. Про отримання коштів у присутності свідків відповідач вказав і у розписці. Ця ж сума вказана і у видатковому касовому ордері. Відповідно до бухгалтерської довідки про наявну заборгованість борг не повернутий, що стало підставою для звернення позивача до суду. Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Ст.526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. У відповідності до вимог ч.1 ст.628 ЦК України відповідно до ст.6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із положеннями ст.638, ч.1, 3 ст.639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо позикодавцем є юридичною особою, незалежно від суми (ч.1 ст.1047 ЦК України). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до положень ч.2 ст.1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов, зокрема, розписки позичальника, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей. Щодо покликанння сторони відповідача на недійсність даного договору, то ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановленні ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Це вимоги щодо змісту правочину, обсягу цивільної дієздатності сторін, свободи волевиявлення та спрямування правочину на реальне настання наслідків. Отриманню даної позики передувало оформлення відповідачем заяви, в якій він вказав свої анкетні дані, відомості про майновий стан, місце роботи, зазначивши бажану суму грошових коштів. За текстом договору відповідач ознайомився з умовами та правилами надання послуг та був згідний з ними, йому також повідомлено про умови кредитування. Дані факти підтверджуються підписами на заявах. Укладений між сторонами договір відповідає вимогам Закону, оскільки визначені у ньому умови кредитування сторонами погоджені та підписані, договір виконувався кредитором, що підтверджується випискою з його рахунку і свідчить про добровільне волевиявлення сторін і про погодження нею усіх його умов. Жодних претензій до позивача з приводу його умов або укладення договору з порушеннями вимог закону, відповідач не пред»являв. Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину і означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Відповідач зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов"язання за договором. Кредитор відповідне право вимоги реалізував шляхом пред'явлення до позичальника позову про стягнення боргу за договором і визначив борг на відповідну дату. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами. Позивач надав до суду копії зазначених документів, розрахунок заборгованості, виданий посадовою особою позивача, який в силу ст.ст.59, 64 ЦПК України являється допустимим доказом у справі, а відповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовують наявність кредитних відносин та не спростував подані позивачем розрахунки заборгованості за таким договором. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було. Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за договором, а його дії та наміри не свідчать про виконання договірних зобов'язань за договором та повернення коштів. Судом таких доказів також не здобуто, що вказує на обґрунтованість позову. Таким чином, позов підставний і підлягає до задоволення. У звязку із задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідача також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене, згідно ст.ст.526, 1054 ЦК України,

Outcome: approved