Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

У квітні 2015 р. концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання укладеною додаткової угоди до договору про надання послуг з централізованого опалення, підігріву питної води від 1 травня 2013 р., мотивуючи свої вимоги тим, що 1 травня 2013 р. між сторонами було укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води, п. 7 якого передбачено, що плата за надані послуги за наявності засобів обліку води і теплової енергії справляється за їх показаннями згідно з пунктами 10-13 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630 (далі Правила). Оскільки умовами договору не було визначено будинкового та квартирного засобів обліку, а також інших умов, які впливають на розмір оплати за надані послуги, тому виникла необхідність в укладанні додаткової угоди. Відповідачеві було направлено текст додаткової угоди із запропонуванням її підписати, проте відповідач направив позивачеві протокол розбіжностей, зазначивши свої умови угоди. З умовами, запропонованими позивачем у протоколі розбіжностей, позивач не погоджується, оскільки вони суперечать наведеним вище Правилам, Методиці розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженій Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 № 359 (далі Методика), та іншим нормативно-правовим актам. Посилаючись на вимоги ст.ст. 641, 651, 631 Цивільного кодексу України, позивач просив вважати додаткову угоду до договору про надання послуг з централізованого опалення, підігріву питної води від 1 травня 2013 р. укладеною в редакції, запропонованій позивачем (арк. справи 26). Також у позовній заяві позивач навів текст даної додаткової угоди. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, також надала суду пояснення щодо позовних вимог та заперечень відповідача, в яких обґрунтувала свою позицію посиланнями на норми діючого законодавства. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову, в яких із посиланням на норми діючого законодавства зазначив, що визнання в судовому порядку додаткових угод укладеними із фізичними особами не передбачено вимогами закону, а запропоновані позивачем умови додаткової угоди, викладені у позовній заяві, не збігаються із тими, що були первісно запропоновані позивачем у тексті додаткової угоди, яку він надіслав на адресу відповідача. Крім того, не погодився із умовами додаткової угоди в частині визначення плати за місця загального користування, зазначивши, що Методикою не передбачено стягнення такої плати з фізичних осіб, в яких встановлено автономне опалення. Просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне. Між сторонами справи 1 травня 2013 р. укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води (далі Договір), яким врегульовано порядок, строки сплати, тарифи та ін. умови, якими керуються сторони у правовідносинах з надання послуг з централізованого опалення та підігріву питної води (арк. справи 710). 30 січня 2015 р. разом із листом № М-886 «Про розгляд звернення» позивач направив [PERSON] проект Додаткової угоди до договору про надання послуг з централізованого опалення, підігріву питаної води від 1 травня 2013 р. (далі Додаткова угода), яка була підписана відповідачем із протоколом розбіжностей (арк. справи 1316). Відповідно до протоколу розбіжностей, [PERSON] не погодився із внесенням додатковою угодою змін до пунктів 11.111.10, 19.4 договору та умовами набрання чинності Додатковою угодою (арк. справи 1718). Також у протоколі розбіжностей відповідач зазначив свою редакцію пунктів 11.1, 11.2, 19.4 договору та умов набрання чинності додатковою угодою, навівши власний порядок нарахування за опалення місць загального користування та формулу здійснення розрахунків, та ін. умови. Вказаний протокол розбіжностей [PERSON] надіслав позивачеві разом із супровідним листом від 17 березня 2015 р., який позивач отримав 23 березня 2015 р. (арк. справи 19). Як передбачено частинами першоюдругою статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до п.п. 2 п. 31 Правил та п.п. 2 п. 18 Договору визначено право виконавця послуг, яким у даному випадку є позивач концерн «Міські теплові мережі» вносити за погодженням із споживачем зміни у цей Договір, що впливають на розмір плати за послуги з оформленням додаткової угоди до нього. Згідно з частиною першою статті 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Договір, укладений між сторонами, за формою відповідає Типовому договору про надання зазначених послуг, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. № 630. Таким чином, з урахуванням наведених вище норм права та обставин, додаткова угода до такого договору може бути укладена щодо зміни умов договору, які впливають на розмір плати за послуги за ініціативою виконавця послуг за умови погодження її умов зі споживачем. Також, виходячи з вимог статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено за рішенням суду у випадках, встановлених договором або законом. Як вже зазначалось вище, такий випадок визначено як Правилами, так і Договором, а саме зміна умов, які впливають на розмір плати за послуги. З наведених підстав, суд вважає непереконливими заперечення представника відповідача в частині відсутності в позивача права звернення до суду із такою вимогою. Крім того, суд зауважує, що виходячи із змісту положень статті 627, 651 та 654 Цивільного кодексу України, свобода договорів не є безмежною і у випадках, передбачених актами цивільного законодавства, особа зобовязана укласти відповідний договір. Такий випадок, зокрема, передбачено пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якого споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Оскільки зміна умов договору відбувається в такій самій формі як і договір, що змінюється, та враховуючи, що у даному випадку законом встановлено обовязок споживача укласти договір, суд, встановивши, що споживачем (відповідачем у справі) фактично отримуються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, доходить висновку, що споживач так само в силу закону зобовязаний укладати і додаткову угоду до договору у разі, якщо зміна умов договору може вплинути на розмір плати за послуги. Виходячи з положень статті 16 ЦК України, суд доходить висновку, що належним способом захисту права виконавця послуг у даному випадку буде визнання додаткової угоди до договору про надання послуг укладеною, що відповідає обраному позивачем способу захисту порушеного права. Зазначена правова позиція суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постанові від 10 жовтня 2012 року в справі № 6-110 цс 12. Разом із тим, суд вважає, що позивач, визначаючи зміст позовних вимог, допустив певне відступлення від запропонованих раніше відповідачеві умов додаткової угоди, а саме у пункті 3 додаткової угоди, якою пропонуються зміни до пунктів 11.6, 11.7, 11.8 Договору шляхом їх перефразування. Враховуючі, що ці зміни між сторонами не погоджувались, позивач ці умови відповідачеві не пропонував, з огляду на що право позивача в частині цих умов не оспорювалось та не порушувалось, суд при вирішенні даної справи вважає за необхідне виходити саме з тих умов додаткової угоди, які були запропоновані відповідачеві при направленні проекту додаткової угоди 30 січня 2015 р. (арк. справи 1314). Також суд враховує, що у протоколі розбіжностей та у судовому засіданні відповідач не заперечував проти погодження п.п. 1, 2, 5, 6 Додаткової угоди. Стосовно спірних пунктів Додаткової угоди (п.п. 3, 4 та 7) суд зазначає наступне. Відповідач, не погоджуючись із внесенням змін до п.п. 11.111.10 Договору (пункт 3 Додаткової угоди) посилається на те, що витрати виконавця на опалення місць загального користування вже враховано у Договорі, що визначено також рішенням Запорізької міської ради від 14 грудня 2012 р. № 456. Також вказує, що у разі нездійснення заходів з утеплення місць загального користування будинку, споживач не сплачує за їх опалення, що передбачено пунктом 12 Правил. Крім того, зазначає, що в даному випадку при визначенні розміру оплати за місця загального користування не підлягає застосуванню п. 2.1.3 Методики, т.я. він не передбачає формули для нарахування плати за опалення місць загального користування у разі наявності загально будинкового теплолічильника, теплолічільників на деяких місцях загального користування, теплолічильників не у всіх споживачів. Наведені доводи відповідача суд вважає непереконливими, оскільки формування тарифів для підприємств, що надають послуги з централізованого опалення, відповідно до пункту 4 Порядку формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869, здійснюється виходячи з річних планів надання послуг, економічно обґрунтованих планових витрат, кошторисів та ін. В цей же час, оплата за надану послугу розраховується на підставі Правил та Методики з урахуванням кількості використаних Гкал на централізоване опалення як квартири споживача, так і місць загального користування. Рішенням Запорізької міської ради від 14 грудня 2012 р. № 456 встановлені саме тарифи на послуги з централізованого опалення і підігріву питної води для населення, про що також зазначає відповідач в своїх запереченнях. Порядок розрахунку оплати за вже фактично надані послуги зазначене рішення не встановлює, оскільки він передбачений Правилами та Методикою. Зокрема, п. 2.1.4 Методики передбачає формулу визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у разі часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку теплової енергії та відсутності приладів обліку теплової енергії на опалення місць загального користування, що має місце у даному випадку. Розподіл визначених величин теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування, між окремими мешканцями будинку здійснюється з формулами, визначеними у п. 2.2 Методики, з яких випливає, що в тариф на послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води не враховуються витрати на опалення місць загального користування. Суд вважає вірним та таким, що відповідає положенням п. 2.1.4 Методики, порядок нарахування за опалення місць загального користування, запропонований позивачем у проекті додаткової угоди. Натомість, відповідач у протоколі розбіжностей запропонував власну формулу для розрахунку, яка жодним положенням вказаної Методики не передбачена. Суд також зазначає, що положеннями діючого законодавства, в тому числі, й Порядком формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869, не передбачено обовязок виконавця даних послуг з утеплення місць загального користування. Також, суд враховує, що представником відповідача не було надано доказів на підтвердження того, що місця загального користування у будинку, де мешкає відповідач, не є утепленими. Також не є обґрунтованими заперечення відповідача в тій частині, що деякі місця загального користування здійснюють облік спожитої теплової енергії вузлом обліку теплової енергії, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, позивачем протягом 20132015 р.р. не здійснювалось в порядку п. 7.2.31 Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених Наказом Мінпаливенерго України від 14 лютого 2007 р. № 71, допуску вузлів обліку до ведення обліку отриманої теплової енергії і теплоносіїв. Отже, облік, про який вказує представник відповідача, у даному випадку не вівся. Суд зазначає, що пунктами 12, 13 Правил передбачено оплату споживачем опалення місць загального користування, і тому відповідач не має права відмовитись від здійснення даної оплати. Надаючи оцінку запереченням відповідача щодо змісту п. 3 проекту Додаткової угоди, якою пропонується змінити п.п. 11.111.10 Договору, суд дійшов висновку, що всі пропоновані позивачем зміни повністю узгоджуються із вимогами діючого законодавства, зокрема, Порядком, Методикою, Порядком проведення перерахунків розміру оплати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2010 р. № 151, державним будівельним нормам, а тому мають бути погоджені між сторонами. Зміст п. 4 проекту Додаткової угоди, яким пропонується внести зміни до п. 19.4 Договору в частині обовязку виконавця щодо «контролю установлених міжповіркових інтервалів засобів обліку» відповідачем не заперечується, про що він вказав у протоколі розбіжностей. У змісті позовних вимог позивач також залишив цей пункт саме в такій редакції, яка є погодженою між сторонами, виключивши з тексту п. 4 Додаткової угоди друге речення, яке стосувалось проведення періодичної повірки засобів обліку, їх обслуговування та ремонту, в тому числі демонтажу, транспортування та монтажу. І щодо змісту п. 7 проекту Додаткової угоди, який є спірним між сторонами, в частині набрання чинності Додатковою угодою з моменту її підписання сторонами та застосування відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України умов п.п. 2, 3 Додаткової угоди до відносин, які виникли до її укладання, а саме з 1 жовтня 2013 р., а п. 1, 3 з 1 липня 2014 р., суд зазначає наступне. Дійсно, як передбачено частинами першоютретьою статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Проте, в даному випадку відповідач не погоджується на те, що умови Додаткової угоди мають застосовуватись до її укладання. Виходячи зі змісту поняття «строк договору», наведеного у частині першій статті 631 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що в даному випадку споживач протягом періоду до укладення Додаткової угоди не мав змогу виконати свій обовязок щодо оплати місць загального користування, т.я. це не було передбачено у Договорі. Також, суд враховує, що питання про укладення Додаткової угоди вирішується в даному випадку саме судом, оскільки в добровільному порядку сторони не дійшли згоди щодо її певних умов. З огляду на це, суд дійшов висновку, що умови додаткової угоди мають набирати чинність саме з дня набрання законної сили рішенням суду. З цих самих підстав умови п. 3 проекту Додаткової угоди, в частині, що стосується змін до п. 11.8 Договору у 3 абзаці «на дату укладання цього договору» не можуть бути погоджені між сторонами, і тому ці слова підлягають виключенню із тексту Додаткової угоди. Що стосується п. 6 проекту Додаткової угоди щодо складання цієї угоди у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу по одному для кожної із сторін, то ці умови також не можуть бути погоджені між сторонами, оскільки в даному випадку зміна умов Договору здійснюється судом. Підсумовуючи вищевикладене, та враховуючи зміст позовних вимог, зміст проекту Додаткової угоди, що був запропонований первісно для погодження позивачем відповідачеві, а також те, що частково відповідач фактично погодив умови проекту Додаткової угоди, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги та визнати Додаткову угоду до договору про надання послуг з централізованого опалення, підігрів питної води від 01.05.2013 року між Концерном «Міські теплові мережі» в особі Філії Концерну «Міські теплові мережі» Оджонікідзевського району та [PERSON] укладеною на таких умовах: « 1.Внести зміни до назви та тексту Договору: Замість слів: «підігрів питної води» читати: «постачання гарячої води». 2.Змінити пункт 4 Договору, виклавши його у наступній редакції: «4. Характеристика засобів обліку гарячої води і теплової енергії: № п\\пВид засобу обліку води і теплової енергіїТип засобу обліку води і теплової енергіїЗаводський номерПерше показанняМісце встановленняДата останньої держповірки приладу 1Будинковий прилад обліку теплової енергіїСуперком-01-1013003на 04.12.2009р. 408,08 Гкал., 22610,6 м3Підвальне приміщення1 кв.2013р. 2Квартирний прилад обліку ГВПКВ -1,5 ; Такт070662: 09201884на 01.04.2014р. 23 м3 37 м3Кухня ванна1 кв.2014р. 3Квартирний прилад обліку на опаленняUltraheat 2 WR6088333на 01.04.2014р. 198,624 ГДж.с/узел1 кв.2014р. 3. Змінити пункт 11 Договору, виклавши його у наступній редакції: «11.1.3 моменту прийняття на комерційний облік квартирного приладу обліку теплової енергії на опалення (надалі - прилад обліку на опалення), гарячої води (надалі - прилад обліку гарячої води) нарахування за послуги централізованого опалення проводяться за показаннями приладів обліку. Справляння плати за нормативами (нормами) споживання не допускається, крім випадків, передбачених договором. Додатково до нарахувань за послуги централізованого опалення по приладу обліку на опалення Споживачу проводяться нарахування на опалення приміщень загального користування багатоквартирного житлового будинку. 11.2.Споживач в опалювальний період щомісячно, 25 числа, виконує зняття показань квартирних приладів обліку та надає Виконавцю відомість показань приладів обліку за адресою: вул. Сталеварів 1 (сектор з обліку наданих послуг) тел. 341108: 2333095 (Філія Концерну «МТМ» Орджонікідзевського району) не пізніше останнього дня звітного місяця. 11.3.При неподанні Споживачем Виконавцю відомості у зазначені строки (п.11.2 додаткової угоди) кількість енергії на опалення визначаються за нормативами споживання або за показанням загальнобудинкового приладу обліку (при наявності). Перерахунок за останній опалювальний сезон виконується протягом місяця після закінчення опалювального сезону, при умові надання споживачем до травня поточного року відомостей показань приладу обліку за період, в якому вони були відсутні. 11.4.Прилади обліку повинні експлуатуватися згідно з технічною документацією, відповідно до акту допуску до експлуатації приладу обліку (надалі - акту). Засоби обліку, встановлені у квартирі, підлягають періодичній повірці. Періодична повірка засобів обліку проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку: -з централізованого постачання гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; -з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період. Відповідальність за експлуатацію і поточне обслуговування приладу обліку, збереження і цілісність розрахункових приладів обліку і пломб на них, несе Споживач. При перевищенні періоду повірки приладу понад один місяць нарахування виконуються за нормою (нормативами), або за показаннями загально будинкового приладу обліку. У разі несправності приладу обліку теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання або за показанням загальнобудинкового приладу обліку (при наявності). 11.5.Споживач повинен повідомити Виконавця про показання приладу обліку на момент його виходу з ладу. При несвоєчасному повідомленні споживачем про порушення режимів та умов роботи приладу обліку, або про його вихід з ладу, прилад вважається таким, що вийшов з ладу з дати останньої перевірки Виконавцем, але не раніше початку поточного опалювального сезону. У цьому разі обсяги теплової енергії на опалення визначаються Виконавцем за нормативами споживання або за показанням загальнобудинкового приладу обліку (при наявності). 11.6.Прилад обліку вважається таким, що вийшов з ладу, у випадках: -порушення пломб на устаткуванні приладу обліку, ліній електричних зв'язків; -механічного пошкодження засобів і елементів приладу обліку; -роботи приладу обліку за межами норм точності згідно з паспортними даними приладу обліку. 11.7.Після відновлення технічного стану приладу обліку до рівня, який відповідає проекту на встановлення приладу обліку, допуск його в експлуатацію здійснюється представником Виконавця у присутності Споживача, про що складається акт. 11.8.Нарахування за опалення місць загального користування виконуються згідно з Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 359 від 31.10.06 "Про затвердження "Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення": -максимальна витрата теплової енергії на опалення МЗК в місяць, яка припадає на квартиру, в якій встановлено квартирний прилад обліку теплової енергії, становить: 0,51 Гкал. - орієнтовний розмір плати в місяць за теплову енергію (МЗК) становить 181,63 гри. в місяць і коригується в наданих рахунках з врахуванням фактичних годин постачання послуги в місяць та фактичної температури зовнішнього повітря. 11.9.Споживач зобов'язаний підтримувати у приміщеннях квартири нормативний температурний режим та, відповідно до узгодженого проекту на встановлення приладу обліку, підтримувати у належному стані теплоізоляцію огороджувальних конструкцій, які відокремлюють квартиру Споживача від сусідніх приміщень житлового будинку. 11.10.У разі недодержання Споживачем вимог п. 11.9 та зниження внаслідок цього нормативної температури повітря у суміжних квартирах сума перерахунку за невідповідність кількісних і якісних показників послуг по цих квартирах відшкодовується Споживачем у термін 20 днів з дати отримання повідомлення - розрахунку Виконавця». 4.Змінити пункт 19.4. Договору, виклавши його у наступній редакції: «19.4. контролювати установлені міжповіркові інтервали засобів обліку». 5. Всі інші умови Договору, не охоплені даною Додатковою угодою залишаються незмінними та сторони підтверджують по ним свої зобовязання. 6. Вищевказані умови додаткової угоди набирають чинності з дня набрання рішенням суду законної сили». На підставі статті 88 ЦПК України, враховуючи немайновий характер позовних вимог, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243,60 гривень, що документально підтверджені.

Outcome: partial