Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності, посилаючись на наступне. Вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , згідно наступних правовстановлюючих документів: - договору дарування від 16.11.1977 року, посвідченого нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дяченко О.І. (1/2 частина домоволодіння); - свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Книгіною О.А. (1/8 частина домоволодіння, після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] ); - свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською А.І. (3/8 частина домоволодіння - після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ). Зазначене право власності, на підставі вказаних правовстановлюючих документів, зареєстровано за нею в КП НМБТІ. 09 березня 2021 року вона звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] з метою зареєструвати у своєму житловому будинку свого сина. 22 березня 2021 року вона отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 57217963 у зв`язку з невідповідністю часток, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською А.І., видане не на 3/8 частини домоволодіння, а на Ѕ частину. Крім того, оригінал зазначеного свідоцтва був втрачений і нею отримано дублікат, після чого було встановлено, що в свідоцтві про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року зазначено реєстраційний номер 2-4155, в дублікаті свідоцтва - 1-4155, а в КП НМБТІ - теж 2-4155. Чому сталася плутанина з реєстраційним номером в свідоцтві про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року, їй невідомо. Вона звернулась до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області і 12.07.2021 року отримала відповідь за № 1251/01-21, згідно якої її повідомлено, що, згідно відомостей з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій та наряду Спадкових справ, в Фонді Другої Нікопольської державної нотаріальної контори 30 жовтня 1993 року за реєстровим № 1-4155 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року. Що стосується невідповідності часток у свідоцтві про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року, вважає за необхідне зазначити, що, дійсно, в свідоцтві зазначено, що спадкове майно, на яке видане зазначене свідоцтво, складається з Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , але також зазначено, що на 1/8 частину частка залишилась відкритою. Тобто, з урахуванням відмінусування (Ѕ частка - 1/8 частка) = 3/8 часток. Наразі внести зміни в свідоцтві про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року щодо зазначення вірної частки, а саме - 3/8 та виправлення реєстраційного номеру, є неможливим, у зв`язку з чим не може зареєструвати в державному реєстрі своє право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] і тому вимушена звернутись до суду для захисту своїх майнових прав. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з цим змушена звернутися до суду з цим позовом. В судове засідання позивачка не прибула, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.42). Представник відповідача в судове засідання не прибула також, надала заяву про розгляд справи у їх відсутність та просила винести рішення у відповідності до вимог діючого законодавства (а.с.43). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , згідно наступних правовстановлюючих документів: - договору дарування від 16.11.1977 року, посвідченого нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Дяченко О.І. (1/2 частина домоволодіння) (а.с.14-15); - свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Книгіною О.А. (1/8 частина домоволодіння, після смерті брата [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.16-17); - свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською А.І. (3/8 частина домоволодіння - після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] ) (а.с.20-21). Зазначене право власності, на підставі вказаних правовстановлюючих документів, зареєстровано за нею в КП НМБТІ. 09.03.2021 року позивачка звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] з метою зареєструвати у своєму житловому будинку свого сина. 22.03.2021 року отримала рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 57217963 у зв`язку з невідповідністю часток, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Лещинською А.І., видане не на 3/8 частини домоволодіння, а на Ѕ частину. Крім того, оригінал зазначеного свідоцтва був втрачений і нею отримано дублікат, після чого було встановлено, що в свідоцтві про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року зазначено реєстраційний номер 2-4155, в дублікаті свідоцтва - 1-4155, а в КП НМБТІ - теж 2-4155 (а.с.5). Про причини плутанини з реєстраційним номером в свідоцтві про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року позивачці нічого невідомо. Вона звернулась до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області і 12.07.2021 року отримала відповідь за № 1251/01-21, в якій зазначено, що, згідно відомостей з Реєстру для реєстрації нотаріальних дій та наряду Спадкових справ, в Фонді Другої Нікопольської державної нотаріальної контори 30.10.1993 року за реєстровим № 1-4155 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року (а.са.22). Позивачка зазначає, що, дійсно, в свідоцтві зазначено, що спадкове майно, на яке видане зазначене свідоцтво, складається з Ѕ частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , але також зазначено, що на 1/8 частину частка залишилась відкритою. Тобто, з урахуванням відмінусування (Ѕ частка - 1/8 частка) = 3/8 часток. Наразі внести зміни в свідоцтві про право на спадщину за законом від 30.10.1993 року щодо зазначення вірної частки, а саме - 3/8 та виправлення реєстраційного номеру, без звернення до суду, є неможливим. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved