Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

У квітні 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки про поділ майна подружжя. В обґрунтування пред'явлених вимог зазначав, що з 09 вересня 1988 року перебував у зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві шлюбі з відповідачкою (актовий запис №857 від 09.09.1988 р.). Від шлюбу позивач і відповідачка мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року шлюб між подружжям розірвано. За час перебування сторін у шлюбі ними спільно було набуте наступне майно: чотирикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 112,30 кв. м., житловою площею 68,90 кв. м.; однокімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 34,47 кв.м., житловою площею 18,40 кв.м.; металевий гараж [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва по вул. А.Баха, №7-В; автомобіль ВАЗ 21093, 1996 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зареєстрований МРЕВ-7 у м. Києві (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]) та автомобіль «Хюндай ІХ-35», 2011 року випуску, д.н.з.[NUMBER]. Посилаючись на те, що сторони не дійшли згоди щодо поділу спільного майна у добровільному порядку просив поділити вищевказане майно наступним чином: виділити йому у власність : 2/5 квартири [ADDRESS] вартістю - 1 280 000 гривень; квартиру [ADDRESS] вартістю - 640000 гривень та металевий гараж [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва по вул. А. Баха, №7-В вартістю - 24 000 гривень. В свою чергу позивач просив суд виділити відповідачці у власність 3/5 квартири [ADDRESS] вартістю - 1 920 000 гривень; автомобіль ВАЗ 21093, 1996 року випуску, д.н.з.[NUMBER] вартістю 20 000 гривень та автомобіль «Хюндай ІХ-35», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER], вартістю 184 000 грн. В ході розгляду справи відповідачка у порядку ст. 123 ЦПК України звернулась до суду із зустрічними вимогами та просила суд ухвалити рішення яким: виділити їй та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]; припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]; Виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на: металевий гараж № [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва по вул. А. Баха, № 7-В; автомобіль марки LEXUS, модель LX 470, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль марки ВАЗ, модель 21043, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]; автомобіль RENAULT, модель TRAFIC Combi 2,0 M/T, 2008 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER]; автомобіль ВАЗ, модель 21093, 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ-7 у м. Києві (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]) та припинити право спільної сумісної власності на вказане майно. Також позивачка просила суд ухвалити рішення яким виключити квартиру [ADDRESS]; автомобіль «Хюндай IX - 35», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зі спільної сумісної власності та визнати за нею право особистої приватної власності на вказане майно. 24 липня 2013 року представник [PERSON] звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову в якій просив у порядку поділу спільного сумісного майна: визнати за ним право приватної власності на: 1/2 частину квартири [ADDRESS]; 1/2 частину квартири [ADDRESS]; гараж № [NUMBER] на території Гаражно-будівельного кооперативу «Дніпровець» по вул. Баха, 7 в місті Києві; автомобіль ВАЗ 21043, 2007 року випуску, д. н. з. [NUMBER]; визнати за [PERSON] право приватної власності на: 1/2 частину квартири [ADDRESS]; 1/2 частину квартири [ADDRESS]; автомобіль «Хюндай ІХ-35», 2011 року випуску, д. н. з. [NUMBER]; автомобіль ВАЗ 21093, 1996 року випуску, д. н. з. [NUMBER] (Том справи №1, а.с. 127-134). Крім того, 16 серпня 2013 року представник позивача за первісним позовом звернувся до суду із черговою заявою про зміну предмету позову та просив ухвалити рішення яким: в порядку поділу спільного сумісного майна: визнати за ним право приватної власності на: квартиру [ADDRESS]; 1/2 частину квартири [ADDRESS]; металевий гараж № [NUMBER] на території Гаражно-будівельного кооперативу «Дніпровець» по вул. Баха, 7 в місті Києві; автомобіль ВАЗ 21043, 2007 року випуску, д. н. з. [NUMBER]; автомобіль ВАЗ 21093, 1996 року випуску, д. н. з. [NUMBER] та автомобіль «Хюндай ІХ-35», 2011 року випуску, д. н. з. [NUMBER]. Також позивач просив визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] (Том справи №1, а.с. 197-200). В свою чергу представник позивачки за зустрічним позовом звернувся до суду із заявою про збільшення розміру зустрічних вимог, відповідно до якої просив: виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]; припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]; виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на: металевий гараж № [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва по вул. А. Баха, № 7-В; автомобіль ВАЗ, модель 21093, 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ-7 у м. Києві та припинити право спільної сумісної власності на вищевказане майно; виключити квартиру [ADDRESS], зі спільної сумісної власності та визнати її особистою приватною власністю [PERSON]; виключити автомобіль «Хюндай IX - 35», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зі спільної сумісної власності та визнати його особистою приватною власністю [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію 1/2 частки вартості 3-х автомобілів, а саме: автомобіля LEXUS, модель LX 470, 2005 року випуску, автомобіля Peugeot 407, 2005 року випуску, автомобіля RENAULT, модель TRAFIC Combi 2,0 M/T, 2008 року випуску (Том справи №2, а.с. 65-69). У липні 2016 року представник [PERSON] у порядку ст. 31 ЦПК України змінив предмет позову та остаточно просив суд ухвалити рішення яким: визнати за ним право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; 1/2 частину квартири [ADDRESS]; гараж [NUMBER] на території Гаражно-будівельного кооперативу «Дніпровець» по вулиці Баха, 7 в м. Києві; автомобіль ВАЗ 21043, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Визнати за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]; 1/2 частину квартири [ADDRESS]; автомобіль «Хюндай 1Х-35». 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; автомобіль ВАЗ 21093, 1996 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Визнати позивача та відповідачку позичальниками за договором позики, укладеним 25 вересня 2010 року з [PERSON] на суму 134 000 доларів США в рівних частинах. Визнати позивача та відповідачку позичальниками за договором позики, укладеним 18 березня 2011 року з [PERSON] на суму 10 000 доларів США в рівних частинах (Том справи №3, а.с. 131-132). 25 жовтня 2016 року представник позивачки за зустрічним позовом користуючись своїм процесуальним правом також звернулася до суду із черговою заявою про збільшення зустрічних позовних вимог, просила суд: виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на металевий гараж № [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва, розташований по вул. А. Баха, № 7-В в м. Києві; виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на пристрій вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених метальними снарядами несмертельної дії марки «ПМР М» к-р 9 мм, [NUMBER], дозвіл на зберігання № [NUMBER], виданий 01.02.2010 УГН ГУМВС України в м. Києві; виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на мисливський нарізний карабін марки «Сайга МК», к-р 7,62x39 мм, № [NUMBER], дозвіл на зберігання № [NUMBER], виданий 29.02.2010 ДГБ МВС України; виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на мисливський нарізний карабін марки «Браунінг», к-р 22 Ш, № [NUMBER], дозвіл на зберігання № [NUMBER], виданий 29.02.2010 ДГБ МВС України; виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на автомобіль ВАЗ, модель 21043, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]; припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ, модель 21093, 1996 року випуску; виключити автомобіль «Хюндай IX - 35», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зі спільної сумісної власності та визнати його особистою приватною власністю [PERSON]; припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50 % вартості від проданого автомобіля марки LEXUS, модель LX 470, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] - в сумі 306 592,83 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50 % вартості від проданого автомобіля марки RENAULT, модель TRAFIC Combi 2,0 M/T, 2008 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]- в сумі 89 564,47 грн. (Том справи №3, а.с. 181-183). В ході розгляду справи за клопотанням представника [PERSON] до участі у справі залучені як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав пред'явлені вимоги, проти зустрічного позову заперечував у повному обсязі. Представник відповідача за первісним позовом, позовні вимоги [PERSON] визнала частково, в частині: виділення [PERSON] та визнання за ним права власності на металевий гараж № [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва, розташованого по вул. А. Баха, № 7-В в м. Києві; визнання [PERSON] та [PERSON] позичальниками за договором позики, укладеним 25.09.2010 р. з [PERSON] в якості позикодавця на суму 134 000 доларів США в рівних частках. В іншій частині проти задоволення первісного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявні письмові заяви третіх осіб - [PERSON] та [PERSON] про розгляд справи за їх відсутності (Том справи № 2, а.с. 122 та а.с. 198). Представник третьої особи - Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації також у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Від Служби у правах дітей печерської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов лист з проханням розглядати справи у відсутності їх представника та прийняти рішення з урахуванням інтересів малолітнього [PERSON], [INFO] (Том справи № 4, а.с. 20). Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи та докази в сукупності із поясненнями учасників процесу, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 09 вересня 1988 року сторони перебували у зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві шлюбі (актовий запис №857 від 09.09.1988 р.). Від шлюбу позивач і відповідачка мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Крім того, судом встановлено, що під час перебування позивача та відповідачки в зареєстрованому шлюбі, сторони набули майно, що перебуває у спільній сумісній власності, а саме: металевий гараж № [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва, розташований по вул. А. Баха, № 7-В в м. Києві, придбаний на підставі договору купівлі-продажу від 29.06.1193 р. (Том справи №1, а.с. 17); пристрій вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених метальними снарядами несмертельної дії марки «ПМР М» к-р 9 мм, [NUMBER], дозвіл на зберігання № [NUMBER], виданий 01.02.2010 УГН ГУМВС України в м. Києві (Том справи №1, а.с. 213); мисливський нарізний карабін марки «Сайга МК», к-р 7,62x39 мм, № [NUMBER], дозвіл на зберігання № [NUMBER], виданий 29.02.2010 ДГБ МВС України (Том справи №1, а.с. 213); мисливський нарізний карабін марки «Браунінг», к-р 22 LR, № [NUMBER], дозвіл на зберігання № [NUMBER], виданий 29.02.2010 ДГБ МВС України (Том справи №1 а.с. 213); автомобіль ВАЗ, модель 21043, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (Том справи № 1, а.с. 118-119, 124, Том справи №2, а.с. 111-112, 129-160, 180); автомобіль ВАЗ, модель 21093, 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ-7 у м. Києві (Том справи №, 1 а.с. 118-119, 124, Том справи №2, а.с. 111-112, 129- 160, 180); автомобіль марки LEXUS, модель LX 470, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (Том справи №1, а.с. 118- 119, 124, Том справи №2, а.с. 111-112, 129-160, 180); автомобіль марки RENAULT, модель TRAFIC Combi 2,0 M/T, 2008 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (Том справи №1, а.с. 118-119, 124, Том справи №2, а.с. 111-112, 129-160, 180); квартира [ADDRESS], придбана на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2008 року (Том справи №1, а.с. 14) та квартира [ADDRESS], придбана на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року (Том справи №1, а.с. 13). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року шлюб між подружжям розірвано (Том справи №1, а.с. 7). Як вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2010 року позивачем за первісним позовом в інтересах сім'ї було отримано позику від третьої особи у справі - [PERSON] в розмірі 134 400 доларів США з терміном повернення до 25 вересня 2011 року. Вказані обставини сторонами визнані та не заперечувались. Крім того, 18 березня 2011 року у [PERSON], [PERSON] було отримано ще одну позику на суму 10 000 доларів США з таким же терміном повернення до 25 вересня 2011 року. Факт отримання вказаних грошових коштів підтверджується наявною в матеріалах справи копією розписки (Том справи №1, а.с. 135). Як встановлено, на час вирішення даного спору в суді, автомобіль Lexus LX 470, 2005 року випуску, д.н.з. [NUMBER], відчужений позивачем на користь [PERSON] на підставі договору про надання послуг при купівлі-продажу транспортних засобів та номерних агрегатів з видачею довідки-рахунка від 01 червня 2012 року №318590 за 260 892 грн. (Том справи №1, а.с. 138). Також судом встановлено, що 03 квітня 2013 року спірний автомобіль Renault TRAFIC Combi, 2008 року випуску, д. н. з. [NUMBER] був відчужений [PERSON] на користь [PERSON], що підтверджується відповідними відомостями з бази даних ДАІ (Том справи №2, а.с. 110-112) та довідкою-рахунком № 154540 (Том справи №2, а.с. 156). Згідно ст.ст. 60, 61, 70 СК України будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Однак в ході розгляду справи, жоден із подружжя, не вчинили дій для отримання грошової компенсації, а також не вчинили дій щодо припинення права власності другого з подружжя на частку у спільному майні, передбачених ст. 365 ЦК України. У відповідності до заяви [PERSON] від 06 липня 2016 року про зміну предмету позову, та заяви [PERSON] від 25 жовтня 2016 року про збільшення розміру позовних вимог, сторони просять суд визнати за [PERSON] право власності на металевий гараж № [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва, що розташований по вул. А. Баха, № 7-В в м. Києві. За вказаних обставин, як позивач за первісним позовом так і позивачка за зустрічним позовом просять визнати за [PERSON] право власності на металевий гараж № [NUMBER] в ГСК «Дніпровець» Дніпровського району м. Києва, що розташований по вул. А. Баха, № 7-В в м. Києві. Таким чином вимоги позову [PERSON] та [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню, з огляду на їх визнання сторонами. Крім того, як вбачається з первісного позову та відповідно до заяви про зміну предмету позову від 06 липня 2016 року, а також зустрічної позовної заяви та відповідно до заяви про збільшення розміру зустрічних позовних вимог від 25 жовтня 2016 року, [PERSON] та [PERSON] просять визнати право власності на: автомобіль ВАЗ, модель 21043, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] за [PERSON]; автомобіль ВАЗ, модель 21093, 1996 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрованийМРЕВ-7 у м. Києві за [PERSON] Оскільки вимоги первісного та зустрічного позовів щодо вищевказаного спірного майна є тотожними, що свідчить про фактичне визнання сторонами позову в цій частині, суд також дійшов висновку про задоволення вимог в цій частині. Також оскільки [PERSON] не заперечувалися обставини зустрічного позову в частині факту придбання під час перебування сторін у шлюбі зброї та її розподілу, вимоги [PERSON] про визнання права власності на зазначену зброю за [PERSON] підлягають задоволенню. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Як встановлено судом, серед іншого сторонам на праві спільної сумісної власності належали автомобілі: LEXUS модель LX 470, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та RENAULT, модель TRAFIC Combi 2,0 [NUMBER], які у подальшому позивачем за первісним позовом були відчужені без згоди відповідачки. В той же час, [PERSON] не надано будь-яких заперечень щодо обґрунтування зустрічного позову в частині факту придбання під час перебування сторін у шлюбі, вказаних транспортних засобів, а також факту відчуження останнім зазначених автомобілів після розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, [PERSON] не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що після відчуження вказаного рухомого майна [PERSON] було виплачено 50 % від вартості продажу вказаних автомобілів. При цьому, відповідно до наявних в матеріалах справи інформаційних довідок ГУ МВС України в м. Києві, автомобіль марки ЛЕКСУС модель LX 470 відчужений [PERSON] 01 червня 2012 року, а автомобіль марки RENAULT, модель TRAFIC Combi 2,0 M/T, 2008 року випуску - 03 квітня 2013 pоку, тобто після набрання законної сили рішенням Печерського районного суду м. Києва про розірвання шлюбу. Цей факт представником [PERSON] був визнаний в ході розгляду справи. Посилання [PERSON] та його представника на те, що позивачем було сплачено відповідачці компенсацію за її частки у праві спільної сумісної власності на автомобілі не підтверджені будь-якими доказами. Крім того, про відсутність доказів на підтвердження цієї обставини в судовому засіданні також послався представник [PERSON] Не переконливим вважає суд посилання позивача на те, що відповідачкою йому була надана усна згода на відчуження цих автомобілів. Враховуючи те, що спірні автомобілі були спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, відчуження автомобілів здійснено одним з подружжя без згоди іншого подружжя, вищезазначені автомобілі поділу у даному випадку підлягають. Оскільки відчужувані автомобілі є неподільними речами, були фактично зареєстровані на ім'я [PERSON], перебували у нього у користуванні та відчуженні ним без відома відповідачки, остання як співвласник спірного майна має право на отримання грошової компенсації за свою частку у праві спільної сумісної власності на автомобілі. Відповідно до висновку експерта, наданого за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи № 5346/12211-12214/14-54, ринкова вартість автомобіля марки LEXUS модель LX 470, 2005 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] становить 613 185,66 грн. Ринкова вартість автомобіля марки RENAULT, модель TRAFIC Combi 2,0 M/T, 2008 року випуску, номер кузова (шасі) [NUMBER] становить - 179 128,93 грн. (Том справи № 3, а.с. 30-37). З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] повинен компенсувати [PERSON] 50 % вартості від продажу вказаних автомобілів, що становить 306 592,83 грн. та 89 564,45 грн. Також підлягає задоволенню вимога [PERSON] про виключення автомобіля «Хюндай IX - 35», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зі спільної сумісної власності та визнати його особистою приватною власністю позивачки з огляду на наступне. Відповідно до ч. 6. ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Аналіз положень зазначеної норми Закону дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з'ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Пленум Верховного Суду України у постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 роз'яснив, якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. В обґрунтування цієї вимоги відповідачка послалася на те, що позивачем безпідставно заявлено у своєму позові про визнання за нею у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на автомобіль марки «Хюндай ІХ-35», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Окремо відповідачка зазначає, що вказаний автомобіль придбаний нею після припинення фактичних шлюбних відносин з позивачем за її особисті грошові кошти. Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В той же час, у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засідання представник [PERSON] визнав, що фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені з лютого 2011 року. З того часу [PERSON] не проживає та не користується спільними квартирами та у подальшому ініціював у судовому порядку спір про розірвання шлюбу, за результатами якого судом ухвалено рішення про його розірвання. Додатковим підтвердженням зазначеної обставини є посилання [PERSON] на припинення фактичних шлюбних відносин у своєму позові про розірвання шлюбу, обґрунтування якого відображено в рішенні Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2012 року (Том справи №1, а.с. 7). Зокрема, як вбачається зі змісту цього рішення, позивач вказував, що спільне життя з відповідачкою не склалося, в сім'ї склалася дуже тяжка психологічна обстановка, а створити міцну благополучну сім'ю з відповідачкою не вдалося, спільне господарство з відповідачкою з лютого 2011 року не ведеться та з цього ж часу подружніх відносин не підтримується. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору купівлі-продажу №060101 від 01 червня 2012 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Авто центр «Статус авто», відповідачкою був придбаний за ціною 288750 грн. автомобіль «Хюндай IX - 35», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER] (Том справи №1, а.с. 70-71). За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачкою доведено факт придбання нею спірного автомобіля за час окремого проживання з позивачем у зв'язку з припиненням з ним фактичних шлюбних відносин, відтак вимоги про виключення автомобіля «Хюндай IX - 35», 2011 року випуску, д.н.з. [NUMBER], зі спільної сумісної власності та визнати його особистою приватною власністю відповідачки, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Частиною 4 зазначеної статті встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. 25 вересня 2010 року позивачем за первісним позовом було отримано позику від [PERSON] в розмірі 134 400 доларів США з терміном повернення до 25 вересня 2011 року. 18 березня 2011 року [PERSON] у [PERSON] було отримано ще одну позику на суму 10 000 доларів США, з таким же терміном повернення. Укладення зазначених договорів позики, у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, підтверджується наявною в матеріалах справи копією розписки, яка складена [PERSON] (Том справи №1, а.с. 135). Відповідно до положень ч. 3 ст. 61, ч. 2 та ч. 4 ст. 65 СК України грошові зобов'язання є спільним для обох сторін. Такі ж роз'яснення містяться у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, згідно якого при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Як вбачається з первісного позову та відповідно до заяви про зміну предмету позову, [PERSON] просить визнати його та [PERSON] позичальниками за договором позики, укладеним 25 вересня 2010 року з [PERSON], в якості позикодавця, на суму 134 400 доларів США, в рівних частках. Вказана вимога в судовому засіданні була повністю визнана [PERSON], оскільки боргові зобов'язання за договором позики від 25 вересня 2010 року виникли під час перебування сторін у шлюбі, а грошові кошти дійсно були отримані в інтересах сім'ї. Таким чином, позов [PERSON] про визнання його та відповідачки позичальниками за договором позики, укладеним 25 вересня 2010 року з [PERSON], в якості позикодавця, на суму 134 400 доларів США, в рівних частках - підлягає задоволенню. Разом з тим, вимога про визнання сторін позичальниками за договором позики, укладеним 18 березня 2011 року на суму 10 000 доларів США задоволенню не підлягає, оскільки як вже було встановлено судом зобов'язання за даним договором виникли після припинення спільного проживання подружжя у зв'язку з фактичним припиненням ними шлюбних відносин, тобто після лютого 2011 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що вказані у п. 22 Постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-71 СК та 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності припиняється, об'єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Судом встановлено та що не заперечувалось представниками сторін, подружжю на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS], яка придбана на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2008 року (Том справи №1, а.с. 14) та квартира [ADDRESS], що придбана на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року (Том справи №1, а.с. 13). Звертаючись до суду з вимогою про поділ зазначеного майна, [PERSON] просить: визнати за ним та за [PERSON] право власності на 1/2 частину з обох об'єктів нерухомого майна. В той же час [PERSON] відповідно до зустрічного позову заперечувала проти задоволення вказаної вимоги та просила суд при вирішені позову в цій частині відступити від засад рівності: визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Також відповідачка просила визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У пункті 30 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року роз"яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Як на підставу для застосування положень ч.ч. 2 та 3 ст. 70 СК України, відповідачка посилається на те, що після припинення з позивачем шлюбних відносин з нею залишилася проживати малолітня дитина - [PERSON], [INFO], аліменти на утримання якого [PERSON] не сплачує. [PERSON] самостійно утримує сина, матеріально його забезпечує, самостійно несе усі витрати по його вихованню, розвитку та лікуванню. Дитина зареєстрована та проживає разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Крім того, зазначила відповідачка, сторони від шлюбу мають повнолітню дочку - [PERSON], [INFO], яка проживає разом зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія АВ № 0088879 від 08.09.2014, [PERSON] є інвалідом третьої групи з дитинства довічно та перебуває на утримані [PERSON] З моменту фактичного припинення шлюбних відносин [PERSON] припинив надання матеріальної допомоги сім'ї та утримання неповнолітньої дитини. Знаючи, що неповнолітній син потребує постійного піклування та догляду, [PERSON] систематично, протягом 2011-2017 років ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню сина. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2013 року у справі № 757/16481/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на їх малолітнього сина - [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 липня 2013 року та до досягнення [PERSON] повноліття (Том справи № 2, а.с.70-71). На час розгляду даної справи, судом встановлено, що примусове виконання даного рішення суду триває в органах виконавчої служби. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Разом з тим, доводи відповідачки, що вона самостійно дбає про матеріальне становище сім'ї, позивач участі у вихованні дітей не бере, грошових коштів на утримання малолітнього сина та повнолітньої непрацездатної доньки не надає і забезпеченням дітей всім необхідним для їхнього фізичного і духовного розвитку займається виключно відповідачка, не підтверджуються належними доказами. Також відповідачка не надала доказів того, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а також, що розмір аліментів недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування сина та непрацездатної доньки. Відповідачкою не доведено, в якому розмірі їй не вистачає коштів на утримання неповнолітнього сина та непрацездатної доньки і не доведено відсутність буд-якої матеріальної допомоги зі сторони позивача. Дані, які б свідчили про те, що відповідачка зверталася до суду із позовом про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітнього сина, в матеріалах відсутні. Також відсутні в матеріалах справи будь-які дані на підтвердження звернення відповідачки до правоохоронних органів із заявою про вчинення позивачем можливих дій щодо злісного ухилення ним від сплати аліментів, встановлених рішенням суду. Не надано доказів й того, що за вказаним фактом правоохоронними органами проводилась будь-яка перевірка. Зазначені відповідачкою обставини не можуть обґрунтовувати доводи про збільшення частки у майні, а фактично можуть свідчити про ухилення від сплати аліментів на утримання дитини, для чого законодавцем передбачені спеціальні санкції. Сама по собі така обставина, як факт проживання дітей з одним із подружжя в розумінні ч. 3 ст.70 СК України, не може бути достатньою правовою підставою для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя. З урахування встановлених обставин, суд не знаходить підстав для збільшення частки майна дружини та відступлення від засад рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 70 СК України, у зв'язку із тим, що підстави, на які посилається відповідачка, не є підставами які мають істотне значення, та не є достатніми для зменшення частки майна позивача при вирішенні відповідного спору. Отже, виходячи із рівності часток сторін на майно набутого за час шлюбу, суд вважає, що у порядку поділу майна виділенню [PERSON] підлягає, з одночасним визнанням за нею права власності: на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину [ADDRESS]. В свою чергу, у порядку поділу майна виділенню [PERSON] підлягає, з одночасним визнанням за ним права власності: на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину [ADDRESS]. Враховуючи, що суд частково задовольняє вимоги за первісним та зустрічним позовом, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, понесені [PERSON] у вигляді сплати судового збору у розмірі 3441 грн. 00 коп. підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи при зверненні до суду із зустрічним позовом [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 3441 грн., який підлягає стягненню з [PERSON] Крім того, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати пов'язані з проведенням експертиз в розмірі 7146 грн. 30 коп. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial