Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

покликаючись на незаконну передачу відповідачем 1 земельної ділянки, яка знаходиться на праві постійного користування у позивача, у приватну власність для ведення особистого селянського господарства, представник позивача [PERSON] у поданій до суду 22 грудня 2020 року позовній заяві просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 14,4000 га, розташованої на території Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області за межами населеного пункту для будівництва автомобільної дороги державного значення шляхом визнання недійсним рішення Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 03 червня 2009 року № 920, державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 085347 від 17 грудня 2009 року, договір про передачу права власності на земельну ділянку у власність територіальної громади від 03 липня 2020 року №1727 зі скасуванням державної реєстрації земельних ділянок за кадастровими номерами: 5624689500:03:013:0093, 5624689500:03:013:0168, 5624689500:03:013:0169, 5624689500:03:013:0170 і закриттям Поземельних книг зі скасуванням кадастрових номерів та зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області вилучити з Державного земельного кадастру відомості щодо земельних ділянок за кадастровими номерами: 5624689500:03:013:0093, 5624689500:03:013:0168, 5624689500:03:013:0169, 5624689500:03:013:0170. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] подали до суду письмові заяви про визнання позову, покликаючись на ст.ст.49,206 ЦПК України, просять ухвалити рішення про задоволення позовних вимог Служби автомобільних доріг у Рівненській області, відзив на позовну заяву не подавали. У поданій до суду письмовій заяві сільський голова Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області Столярчук М. повністю визнає заявлені позивачем вимоги та просить задоволити позов, відзиву не подано. Всіх учасників справи відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. Особи, які не з"явилися до суду, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Зважаючи на те, що їх явку не визнано обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності учасників судового розгляду, які не з`явилися до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах з підстав, вказаних у позові. Представник Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області Кириченко О.В. позовні вимоги визнала частково, просить відмовити в позові в частині скасування державної реєстрації земельних ділянок, закриття Поземельних книг зі скасуванням кадастрових номерів та зобов`язання вилучити з Державного земельного кадастру відомості щодо земельних ділянок за кадастровими номерами: 5624689500:03:013:0093, 5624689500:03:013:0168, 5624689500:03:013:0169, 5624689500:03:013:0170, оскільки це суперечить п.114 Порядку ведення Державного земельного кадастру. З її позицією погоджується інший представник [PERSON] . Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, 30 червня 1990 року розпорядженням Ради Міністрів Української РСР за № 272-р. прийнято рішення вилучити земельні ділянки у землекористувачів, зазначених у Додатку № 24 та передати Ровенському районному шляховому ремонтно-будівельному управлінню для будівництва автошляхів. Відповідно до Довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 20 березня 2019 року №1807/176-19, виданої міськрайонним управлінням у Рівненському районі та м.Рівному Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області за Ровенським районним шляховим ремонтно-будівельним управлінням обліковуються земельні ділянки загальною площею 23,1 га, а саме: - земельна ділянка № 1 загальною площею 16,1 га, з них: 14,4 га - на території Шпанівської сільської ради (за межами населеного пункту) та 1,7 га - на території Кустинської сільської ради (за межами населеного пункту); -земельна ділянка № 2 площею 7,0 га - на території Кустинської сільської ради (за межами населеного пункту). Вказані земельні ділянки відносяться до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення державної власності. Відповідно до наказу Укравтодору від 10 квітня 1995 року № 66 «Про передачу автомобільних доріг Десятого упрдору Рівненському облавтодору» Рівненський облавтодор прийняв на баланс автомобільні дороги. Згідно з наказом Укравтодору від 25 липня 2000 року № 169 «Про структурні та кадрові зміни в дорожньому господарстві Рівненської області» утворювалась Адміністрація автомобільних доріг у Рівненській області та Рівненський облавтодор передав автомобільні дороги на баланс Адміністрації. Відповідно до наказу Укравтодору від 15 березня 2002 року № 113 «Про зміни в організаційній структурі Державної служби автомобільних доріг України» Адміністрації автомобільних доріг перейменовано на Служби автомобільних доріг відповідних областей. Служба автомобільних доріг у Рівненській області є державною організацією, яка створена відповідно до наказу Державної служби автомобільних доріг України № 113 від 15 березня 2002 року «Про зміни в організаційній структурі Державної служби автомобільних доріг України» і є правонаступником Ровенського районного шляхового ремонтно- будівельного управління. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року«Про затвердження переліку об`єктів будівництва, реконструкції, капітального та поточного середнього ремонту автомобільних доріг загального користування державного значення у 2018 році та обсяги бюджетних коштів для їх фінансування за програмою 3111020 «Розвиток мережі та утримання автомобільних доріг загального користування державного значення» прийнято рішення про будівництво автомобільної дороги від автомобільної дороги державного значення Н-25 Городище-Рівне-Старокостянтинів км 146+630 до автомобільної дороги державного значення Т- 18-32/Н-22/-Ходоси-Кустин-/Н-25/ км 8+426 протяжністю 6 км, Рівненська область (Північний обхід міста Рівне). Розпорядженням Голови Рівненської обласної державної адміністрації від 29 травня 2019 року № 496 Службі автомобільних доріг у Рівненській області надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною орієнтовною площею 23,1000 гектара в постійне користування для розміщення та експлуатації будівельних споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства, за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення державної власності, що розташовані за межами населених пунктів на території Шпанівської (14,4000 гектара) та Олександрійської (8,7000 гектара) сільських рад Рівненського району. Під час проходження Проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування Службі автомобільних доріг у Рівненській області для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства на території Шпанівської та Олександрійської сільських рад Рівненського району Рівненської області екстериторіального погодження, позивачу було відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру по причині перетину земельних ділянок із накладенням їх по площі (копія Рішення № РВ-5101521082020 від 14.08.2020). Спірна земельна ділянка за кадастровим номером 5624689500:03:013:0093, площею 0,3212 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 085347, виданого 17 грудня 2009 року Шпанівською сільською радою Рівненського району Рівненської області відповідно до рішення Шпанівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 03 xthdyz 2009 hjre № 920. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010960000546. 01 листопада 2018 року і відповідач [PERSON] , і відповідач [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину спадкового майна - земельну ділянку площею 0,3212 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с.Ходоси Рівненського району Рівненської області (кадастровий №5624689500:03:013:0093), що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину від 01 листопада 2018 року № 3069, № 3068, витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01 листопада 2018 року № 53913386, № 53913383, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 01 листопада 2018 року №143718476, № 143718449 . В подальшому відповідачі [PERSON] та [PERSON] спірну земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,3212 га за кадастровим номером 5624689500:03:013:0093 поділили на три земельні ділянки: - на підставі Договору про передачу права власності на земельну ділянку у власність територіальної громади від 03.07.2020 № 1727 Шпанівська сільська рада Рівненського району Рівненської області у комунальну власність набула земельну ділянку площею 0,1816 га за кадастровим номером 5624689500:03:013:0168 (Інформаційна довідка №223991343 від 15.09.2020 «Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна»); - земельна ділянка площею 0,1123 га за кадастровим номером 5624689500:03:013:0169 - власники [PERSON] та [PERSON] (Інформаційна довідка № 223994656 від 15.09.2020 «Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна»); - земельна ділянка площею 0,0273 га за кадастровим номером 5624689500:03:013:0170 - власники [PERSON] та [PERSON] (Інформаційна довідка № 223995881 від 15.09.2020 «Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна»). До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Згідно з ч.4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Ст.14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Ч.ч.2 ст.19 Конституції України зобов`язує органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.7 ЗК України1990 року у постійне або тимчасове користування земля надається: промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям. Згідно з ст.69 ЗК України 1990 року землями транспорту, зв`язку та іншого призначення визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного, автомобільного, морського, внутрішнього водного, повітряного й трубопровідного транспорту, а також підприємствам і організаціям, що здійснюють експлуатацію ліній електропередачі та зв`язку. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм і проектно-технічної документації, а відведення ділянок здійснюється з урахуванням черговості їх освоєння. Відповідно до п.«ж» ч.1 ст.19 ЗК України (у редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (ч.2 ст.20 ЗК України). Статтею 67 ЗК України визначено, що до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту. Землі транспорту можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. До земель дорожнього господарства належать землі під проїзною частиною, узбіччям, земляним полотном, декоративним озелененням, резервами, кюветами, мостами, тунелями, транспортними розв`язками, водопропускними спорудами, підпірними стінками і розташованими в межах смуг відведення іншими дорожніми спорудами та обладнанням, а також землі, що знаходяться за межами смуг відведення, якщо на них розміщені споруди, що забезпечують функціонування автомобільних доріг, а саме: а) паралельні об`їзні дороги, поромні переправи, снігозахисні споруди і насадження, протилавинні та протисельові споруди, вловлюючі з`їзди; б) майданчики для стоянки транспорту і відпочинку, підприємства та об`єкти служби дорожнього сервісу; в) будинки (в тому числі жилі) та споруди дорожньої служби з виробничими базами; г) захисні насадження (ч.2 ст.71 ЗК України). Ч.2, 4 ст.83 ЗК України передбачено, що у комунальній власності перебувають: а)усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: б) землі під залізницями, автомобільними дорогами, об`єктами повітряного і трубопровідного транспорту. Згідно з п.б ст.112 ЗК України охоронні зони створюються: уздовж ліній зв`язку, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти. Відповідно до ч.1, ч.5 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно із ч.2 ст.117 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, в т.ч. на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Відповідно до ст.149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Відповідно до п.г ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України). Згідно з вимогами ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ст.31 Закону України «Про транспорт» до земель дорожнього господарства належать землі, надані в користування під проїзну частину, узбіччя, земляне полотно, декоративне озеленення, резерви, кювети, мости, тунелі, транспортні розв`язки, водопропускні споруди, підпірні стінки, смуги відведення і розташовані в їх межах інші дорожні споруди та обладнання. До складу земель дорожнього господарства входять також землі, що знаходяться за межами смуг відведення, якщо на них розміщені споруди, що забезпечують функціонування автомобільних доріг, а саме: паралельні об`їзні дороги, паромні переправи, снігозахисні споруди і насадження, протилавинні та протисельові споруди, вловлюючі з`їзди; майданчики для стоянки транспорту і відпочинку, підприємства та об`єкти служби дорожнього сервісу; будинки (в тому числі жилі) та споруди дорожньої служби з виробничими базами; придорожні лісосмуги для захисту доріг і вирощування деревини, в тому числі ділової. Землі, що знаходяться під автомобільними дорогами загального користування та їх спорудами, надаються дорожнім організаціям у користування відповідно до чинного законодавства. Державне управління автомобільними дорогами загального користування здійснює Державна служба автомобільних доріг України, що є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через керівника центрального органу виконавчої влади у галузі транспорту і який має свої органи управління на місцях. (ст.10 Закону України «Про автомобільні дороги»). За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків. У п.6 розділу «Перехідні положення» ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2007 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Проте обов`язок переоформлення права користування земельною ділянкою, який міститься у п.6 розділу «Перехідні положення» ЗК України, визнаний неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005року№ 5-рп/2005.Зазначено, що ЗК УРСР 1970 року встановлював безстрокове і тимчасове користування землею. Поняття користування землею у ЗК УРСР 1990 року поряд з постійним передбачало тимчасове користування. ЗК України визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку, проте не надав визначення праву тимчасового користування, яке продовжує існувати на підставі рішень, прийнятих у відповідності до вимог чинного на той час законодавства. Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний ЗК України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визнаються державою. Згідно з п.5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування. Будь-яких норм щодо припинення (втрати) прав на земельні ділянки, отримані у користування до введення в дію ЗК УРСР 1990 року, земельне законодавство не містить. Аналогічне положення міститься в пунктах 1 і 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК України Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про транспорт» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту. Як ЗК УРСР 1970 року, так і ЗК УРСР 1990 року серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали не оформлення або не переоформлення раніше наданих прав. Отже, право користування земельною ділянкою зберігається за позивачем як правонаступником до його належного оформлення. Громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав встановлених законом. За таких обставин наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його вже визначено законом. На підтвердження права постійного користування спірною земельною ділянкою, позивач надав Розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 30 червня 1990 року №272-р. Згідно з п.5 постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990 №562-XII, громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування. Пунктом 6 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року №563-ХІІ «Про земельну реформу» (із змінами та доповненнями) визначено, що землекористувачі повинні до 01 січня 2008 року оформити право власності або право користування землею. Вказаний пункт постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року визнаний неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі № 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), а отже відсутня вимога закону щодо обов`язкового виготовлення Залізницею державного акта на право користування земельною ділянкою. Земельним кодексом Української РСР від 25.10.1922 року (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), постановою Верховної ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року» право позивача на користування земельною ділянкою, яка належить до земель транспорту, до оформлення ним права землекористування гарантувалося. Відповідно до п.7 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245-VI, з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. Закон України № 5245-VI набрав чинності з 01.01.2013. А згідно із п. 4 Прикінцевих та перехідних положень цьогоЗакону у державній власності залишаються, зокрема, розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності. Земельним законодавством України визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою. На момент прийняття Шпанівською сільською радою рішення № 920 від 03 червня 2009 року, ст.141 ЗК України було передбачено вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, зокрема на підставах добровільної відмови від права користування земельною ділянкою або вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим кодексом. Служба автомобільних доріг у Рівненській області заяви про відмову від права користування земельними ділянками не надавала, Шпанівська сільська рада земельну ділянку у позивача не вилучала. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач Шпанівська сільська рада, приймаючи рішення № 920 від 03 червня 2009 року перевищила свої повноваження, визначені ст.12 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент його прийняття) та всупереч вимогам норми ч.3 ст.83 ЗК України, якою встановлено заборону передавати землі комунальної власності із земель під автомобільними дорогами у приватну власність, здійснила таку передачу. Враховуючи вищевикладене, надавши правову оцінку доводам та доказам сторін, суд дійшов висновку, що позов є підставним, вимоги позивача грунтуються на вимогах закону, докази, на які позивач посилається, є належними та допустимими, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення шляхом визнання недійсним рішення Шпанівської сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку та договору про передачу права власності на земельну ділянку у власність територіальної громади. Що стосується решти позовних вимог, то згідно п.114 Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: 1) поділу чи об`єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об`єднання; 2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру; 3) ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку. Відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації: набувають статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора; відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи; зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно разом з відомостями про відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями. Таким чином у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації земельних ділянок, закриття Поземельних книг зі скасуванням кадастрових номерів та зобов`язання вилучити з Державного земельного кадастру відомості щодо земельних ділянок за кадастровими номерами: 5624689500:03:013:0093, 5624689500:03:013:0168, 5624689500:03:013:0169, 5624689500:03:013:0170 слід відмовити за безпідставністю. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із диспозитивністю судового процесу суд не стягує з відповідачів на користь позивача документально підтверджені понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору, оскільки така вимога позивачем не заявлялася. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed