Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], як такої, що придбана під час шлюбу з відповідачем. При цьому у підтвердження своїх позовних вимог позивач послалась на вимоги ст.ст. 60, 69, 70 СК України. [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом, в якому просив здійснити в рівних частках майно, яке є зобов*язанням згідно з кредитним договором від 23.09.2008 року у розмірі 254\~879, 99 грн. в порядку ст. 69 СК України. У підтвердження своїх позовних вимог позивач послався на те, що квартира [ADDRESS] придбана на підставі грошових коштів, отриманих за кредитним договором № 253 від 23.09.2008 року, укладеним ним та Миколаївським регіональним управлінням Державіної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву». Оскільки шлюбні відносини припинені з листопада 2015 року, та шлюб розірвано рішенням суду від 20.04.2016 року, позивач і просив про задоволення позову. Сторони до судового засідання не з*явились, направили своїх представників. Представники позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили про їх задоволення, та розгляд справи у їх відсутність. При цьому, представник [PERSON] проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечував, однак вважав, що сума боргу не повинна бути вказана, оскільки немає документальної виписки із особового рахунку. Представник третьої особи до судового засідання не з*явився, заперечень проти позову не надав. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін. Судом встановлено наступне. 24.09.2005 р. між сторонами по справі зареєстровано шлюб у міському Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №1202. Від шлюбу мають доньку Дар`ю, [INFO]. 23.09.2008 р. між [PERSON] та Миколаївським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» укладений кредитний договір № 253, згідно якого фонд від імені держави надає позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 309\~667 грн., строком повернення 120 кварталів з дати укладення кредитного договору на будівництво житла загальною площею 75, 62 кв.м за адресою м. Миколаїв, мікрорайон Північний, корпус 27-г черга 2. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва, виданого 06.04.2010 року Миколаївської міською радою. 09.09.2010 року між Миколаївським регіональним управлінням державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] заключений іпотечний договір на вказану квартиру у забезпечення виконання умов кредитного договору № 253 від 23.09.2008 року (реєстровий номер 3452 ). З 27.05.2011 року сторони зареєстровані у вказаній квартирі. Заочним Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 20.04.2016 року шлюб між подружжям розірвано. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку ( доходу ). У разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна подружжя є рівними ( ст.ст. 69, 70 СК України ). За такого, квартира [ADDRESS] придбана подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, і кожному із них належить рівна частка, тобто по 1/2 частині квартири, а тому позов є таким, що підлягає задоволенню. За даними графіку погашення кредитного договору від 23.09.2008 року, кредитні зобов*язання закінчуються у 2039 році. За довідкою, виданою 27.12.2016 року Державною спеціалізованою фінансовою установою «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», заборгованість по сплаті щоквартальних платежів за кредитним договором відсутня. У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України). Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким. Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб*єктом- відповідачем, встановлюють розмір завданої шкоди. Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач. За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі. Відповідно до\~ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України в п.п. 23, 24\~постанови\~\~від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4\~ст. 65 СК України). Відповідно до\~ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно із\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до вимог\~ст. 71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до ч. 4\~ст. 65 СК України\~договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 73 СК України\~за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Оскільки до складу спільного майна подружжя входить спільність активу, тобто права власності на речі та майнові зобов'язальні права, але не спільність пасиву, тобто боргів, то при вирішенні питання про поділ боргів подружжя, необхідно розмежовувати поняття «особисті» та «спільні» борги дружини та чоловіка. Для спільних боргів характерне те, що вони виникають з єдиної правової підстави. До спільних боргів належать борги за укладеними обома з подружжя угодами, за якими вони прийняли на себе певні зобов'язання; за угодами, укладеними одним із подружжя за наявності презумпції згоди на це другого з них, якщо кошти, одержані за такими угодами, використано в інтересах сім»ї, зокрема борги дружини і чоловіка, пов»язані з їх спільним майном; за зобов»язаннями, що виникли внаслідок спільного заподіяння шкоди іншим особам; за зобов»язаннями подружжя з відшкодування шкоди, заподіяної їх неповнолітніми дітьми; борги, які виникли через безпідставне набуття або збереження обома з подружжя майна за рахунок іншої особи. Усі інші борги подружжя є особистими. Кожен з подружжя за час шлюбу може бути стороною в різних зобов'язаннях. Проте в деяких випадках участь у зобов'язанні одного з подружжя впливає на майнові інтереси другого. Більше того, інколи участь у зобов'язанні одного з подружжя спричиняє визнання зобов'язаною стороною і другого з подружжя. Це можливо як в договірних, так і в недоговірних (деліктних) зобов»язаннях. Той з подружжя, хто не брав участі у договірному зобов'язанні, може набувати певних майнових обов'язків і визнаватися боржником у зобов'язанні. Так, він може нести майнову відповідальність за зобов'язанням, учасником якого був другий із подружжя. Це можливо лише за умов, коли судом встановлено що: договір був укладений другим із подружжя в інтересах сім»ї; те, що було одержано за договором, використано на її потреби. При укладанні кредитного договору одним із подружжя (ст. 1054 ЦК України) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, хоча банки зазвичай і вимагають підтвердження волі другого з подружжя щодо цього правочину. Однак кредитний договір не належить до договорів, які передбачені в\~ст. 65 СК України, в якій йдеться про правочини щодо спільного майна подружжя. Це пояснюється тим, що укладення кредитного договору не стосується спільного майна подружжя. До того, як банк надасть кошти клієнтові, у останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошей. Таким чином той з подружжя, хто укладає кредитний договір, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов'язальних, а не речових правовідносин. Правовий режим майна, отриманого одним з подружжя за зобов'язаннями, залежить від тієї мети, за досягнення якої діяла ця особа. Таке правило закріплено в ч. 3\~ст. 61 СК України: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо той з подружжя, який отримав майно за договором, діяв в спільних інтересах подружжя, то вважається, що отримане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір був заключний для придбання квартири на пільгових умовах молодій сім*ї, та отримано право власності на квартиру [ADDRESS]. За такого, вимога щодо поділу боргів подружжя є обґрунтованою, однак, з врахуванням вище викладеного підлягає задоволенню частково, а саме в частині визнання кредитного договору № 253 від 23.09.2008 року таким, що заключний в інтересах подружжя і підлягає погашенню в рівних частках. У відповідності з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. При цьому, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зокрема, при поділі спільної сумісної власності подружжя зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються. У випадку визнання за сторонами виконання обов'язку за кредитним договором в частках, суд фактично б втрутився у господарську діяльність банку та змінив умови договору, укладеного між позивачем та третьою особою. На підставі викладеного та

Outcome: partial