Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 308216 гривень, 3 % річних в сумі 835,98 гривень, втрат від інфляції в сумі 4006,81 гривень та судові витрати у справі. В подальшому позивач подала заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просила суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 312428, 60 гривень, втрати від інфляції в розмірі 19823,57 гривень, три проценти річних за несвоєчасне виконання зобов»язань в розмірі 5033,10 гривень та судові витрати у справі. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 09.09.2016 р. сторони уклали між собою договір позики, що підтверджується копією розписки. Позивач передала відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 11800 доларів США, що на момент проведення розрахунку за даним позовом за офіційним курсом НБУ становить 312428, 60 гривень. Оскільки в договорі не був передбачений строк повернення позики 20.02.2017 р. позивач звернулась до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів до 10.05.2017 р. Однак, відповідач кошти не повернув в добровільному порядку, в зв»язку з чим позивач просить стягнути суму позики в судовому порядку. Крім того, позивач просить застосувати положення ст.625 ЦК України і в зв»язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов»язань за договором позики стягнути з останнього суму боргу з врахуванням трьох відсотків річних та інфляційних втрат. В ході розгляду справи представник позивача підтримала заявлені вимоги та обгрунтування позову в повному обсязі, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила їх задовольнити, посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов»язань щодо повернення коштів, отриманих в борг. Відповідач в судове засідання не з»явився, про місце і час судового розгляду повідомлявся належним чином в порядку ст.131 ЦПК України. Судова повістка повернулась за закінченням терміну зберігання. За згодою представника позивача, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судому встановлено, що 09.09.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики,відповідно до його відповідач отримав суму боргу в розмірі 11800 доларів США, які зобов»язався повернути після продажу квартири та гаража. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Кошті були передані відповідачу, що підтверджується виданою розпискою. Згідно з ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належнм чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов»язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (ст.610 ЦК України). Відповідно до положень ст.530 ЦК України якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. В силу положень ч.1 ст.1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред»явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це. Договором позики, укладеним між сторонами, строк повернення позики не був встановлений, а лише містились посилання на обов»язок повернути боргу після продажу нерухомого майна. Як вбачається з письмових доказів, наданих позивачем, 20.02.2017 р. [PERSON] звернулась до [PERSON] з письмовою вимогою про повернення суми боргу за договором позики від 09.09.2016 р. до 10.05.2017 р. Зазначену вимогу відповідач отримав 21.02.2017 р., що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення поштової кореспонденції. З боку відповідача суду не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов»язань щодо повернення суми боргу в повному обсязі, оскільки оригінал розписку на час розгляду справи знаходиться у позивача. Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, оцінюючи всі досліджені докази, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення основної заборгованості за договором позики в сумі, що еквівалентна сумі боргу за курсом НБУ на день проведення розрахунку, підлягають задоволенню. Якщо позичальник своєчасно не поверну суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов»язань. Розрахунок 3% річних від суми боргу за Договорами позики, проведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, а тому може бути взятий судом до уваги. З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних від суми боргу ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підлягають задоволенню. Не підлгяють задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків, оскільки як вбачається з умов Договору, укладеного між сторонами, позика була надана в іноземній валюті - доларах США. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в України встановлюються в національній валюті - гривні.Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня. Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не можуть поширюватись на випадки прострочення грошового зобов»язання , яке виражено в іноземній валютію. Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних збитків не є обґрунтованими, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не можуть бути задоволені. З огляду на встановлені судом обставини, з врахуванням досліджених судом доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підстав положень ст.141 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial