Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.03.2016 р. між ним та відповідачем було укладено усний договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач отримала у борг грошові кошти у розмірі 30 000,00 доларів США та зобов`язалась повернути їх до 01.03.2018 року. Далі позивач зазначає, що на підтвердження укладення цього договору відповідачем у присутності свідків було складено розписку. Позивач зазначає, що 11.10.2016 року між ним та відповідачем було укладено усний договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідач отримала у борг грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США та зобов`язалась повернути їх до 11.10.2017 року. Далі позивач зазначає, що на підтвердження укладення цього договору відповідачем у присутності свідків було складено розписку. Позивач зазначає, що відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення у строк позики не виконала та грошові кошти не повернула. 10.04.2019 року він звернувся до відповідача з листом щодо надання письмової відповіді щодо строків повернення у позики 50 000 доларів США й відсотків. Позивач зазначає, що 30.05.2019 року відповідач надіслала відповідь на лист та зазначила графік повернення грошових коштів та 09.10.2019 року вона повернула йому 2000 доларів США, а 19.12.2019 року ще 2000 доларів США. Проте,з грудня 2019 року відповідач припинила будь-яке погашення заборгованості та ухиляється від виконання своїх зобов`язань. Позивач зазначає, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням зобов`язань, з відповідача підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми заборгованості за договором позики від 01.03.2016 року що складає 1928,21 доларів США,а за договором позики від 11.10.2016 року 1517,25 доларів США. Враховуючи вищевикладене, просить суд стягнути з відповідача 46000 доларів США суму заборгованості, 3445,46 доларів США 3% річних від простроченої суми заборгованості та 136000 грн. моральної шкоди. 24.04.2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 24). 27.04.2020 року ухвалою суду заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 50-21). 30.11.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду (а.с. 66). У судове засідання сторони не з`явились, хоча про дату, час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судові засідання, які були призначені на 17.09.2020 року, 30.11.2020 року, 29.03.2021 року не з`явився (а.с. 59, 65, 74). Про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином (а.с. 58, 61, 68). Суд дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно розписки від 01.03.2016 року [PERSON] отримала від [PERSON] 30000 доларів США та зобов`язується повернути до 01.03.2018 року (а.с. 13). Судом встановлено, що згідно розписки від 11.10.2016 року [PERSON] отримала від [PERSON] 20000 доларів США та зобов`язується повернути до 11.10.2017 року (а.с. 14). Судом встановлено, що [PERSON] направив [PERSON] лист з вимогою повернення позики в розмірі 50000 доларів США (а.с. 15). Судом встановлено, що [PERSON] направила [PERSON] лист із пропозицією графіку повернення грошових коштів (а.с.17-18). Судом встановлено, що [PERSON] 01.08.2019 року направив [PERSON] лист з пропозицією збільшити щомісячну виплату до 4000 доларів США. Лист повернувся за закінченням терміну зберігання (а.с. 19, 20). Судом встановлено, що [PERSON] 29.08.2019 року направив [PERSON] лист з пропозицією збільшити щомісячну виплату до 4000 доларів США. Лист повернувся за закінченням терміну зберігання (а.с. 21, 22). Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статей 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інший речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, не повернув позику ані в установлений договором термін, ані в подальшому. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-79цс14, застосування якої є обов`язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суми позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що з відповідача підлягає стягненню 3 процента річних від простроченої суми в розмірі 1447,39 доларів США за період з 02.03.2018 року по 09.10.2019 року, 480,82 доларів США за період з 10.10.2019 року по 21.04.2020 року за договором позики від 01.03.2016 року; 1296,98 доларів США за період з 12.10.2017 року по 09.12.2019 року, 220,27 доларів США за період з 10.12.2019 року по 21.04.2020 року за договором позики від 11.10.2016 року, а всього 3445,46 доларів США. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Також позивач заявив позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 136000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про стягнення моральної шкоди на його користь в розмірі 5 000 грн., оскільки такий розмір відповідає засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, які наступили для позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вище викладеного,

Outcome: partial