Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

У серпні 2016 року ПАТ «БГ Банк» звернулося до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 30 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БГ БАНК», був укладений кредитний договір № ОАВ-ПЖ-300408-1, (зі змінами та доповненнями Договір №1 від 30.07.2008р., Договір №2 від 9.03.2010р., Договір №3 від 9.12.2013р.). На підставі вказаного договору ВАТ «БГ БАНК» надав [PERSON] кредит у розмірі 900000 доларів США зі сплатою 13,5 % відсотків річних, строком до 26 квітня 2018 року. Позивач належним чином виконав умови кредитного договору, однак, відповідач порушив умови кредитного договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування, в наслідок чого у відповідача виникла заборгованість за кредитним договором та відсотків за його користування, яка станом на 01.08.2016 року складає 17744,22 доларів США. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з [PERSON] прострочену заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом в розмірі 17744, 22 доларів США. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2016 року позов ПАТ «БГ Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволений.\~Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «БГ БАНК» заборгованість по кредиту в розмірі 17744,22 доларів США та судові витрати. Не погоджуючись з рішенням суду, [PERSON] 26.09.2016 року подав апеляційну скаргу, в якої просив рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити в задоволені позову, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також, що судом порушені норми матеріального та процесуального права. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2016 року залишено без змін. Будучи незгодним з рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду, [PERSON] подав касаційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказана цивільна справа на підставі ст. 11-1\~ЦПК України,\~розподілена судді Київського районного суду м. Одеси Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 15 листопада 2017 року прийнято вказану цивільну справу до свого провадження та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Станом на 15.12.2017 року розгляд справи по суті судом не розпочинався. Надалі, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України № 6232 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Пунктом 9 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції 15 грудня 2017 року зазначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі викладеного, судом було ухвалено продовжити розгляд справи в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні, в редакції ЦПК України з урахуванням внесених змін Законом України № 6232. Під час розгляду справи, судом було встановлено, що 25 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «БГ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» був укладений договір №ОАВ-ПЖ300408-1/102017 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «БГ Банк» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» прийняло право вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року, укладеним з [PERSON] . На підставі викладеного, судом було встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» є правонаступником ПАТ «БГ Банк» та набуло право вимоги за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року. У зв`язку зі вказаними встановленими обставинами, судом 20.06.2018 року у підготовчому судовому засіданні було ухвалено замінити позивача ПАТ «БГ Банк» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг», місцезнаходження якого є: 01034, м. Київ, вул. Прорізна, 9, офіс 20 в літ «А». Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2018 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Центр Факторингових Послуг» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду. Постановою Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Центр Факторингових Послуг» задоволено. Ухвалу Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2018 року скасовано. Цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Центр Факторингових Послуг» до [PERSON] про стягнення заборгованості направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 02 жовтня 2019 року матеріали цивільної справи №520/9466/16-ц надійшли до Київського районного суду міста Одеси. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 03 жовтня 2019 року призначено цивільну справу №520/9466/16-ц за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Центр Факторингових Послуг» до [PERSON] про стягнення заборгованості, до розгляду в порядку загального позовного провадження, у підготовчому судовому засіданні. 04 листопада 2019 року до суду надійшла заява від представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових послуг» - Мойса Є.В. про відвід судді Калініченко Л.В., як головуючому по цій справі, посилаючись на те, що суддя не може брати участь у розгляді справи і підлягає відводу на підставі ст. 36 ЦПК України, оскільки дії судді викликають сумніви в її неупередженості та об`єктивності, що відображається в постановленні незаконної ухвали суду від 04 грудня 2018 року, яка скасована постановою Одеського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04 листопада 2019 року визнано заяву представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» - Мойса Єгора Валерійовича про відвід судді необґрунтованою. Зупинено провадження по цивільній справі №520/9466/16-ц за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» до [PERSON] про стягнення заборгованості - до вирішення питання про відвід. Заяву передано до канцелярії Київського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1\~ст. 33 ЦПК України\~судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Калініченко Л.В. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями, вказану заяву було розподілено судді Маломуж А.І. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2019 року у задоволенні заяви представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» - Мойса Єгора Валерійовича про відвід судді Калініченко Л.В. по цивільній справі №520/9466/16-ц відмовлено. 08.11.2019 року судді Калініченко Л.В. було передано матеріали вказаної справи за наслідком розгляду заяви про відвід судді. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.11.2019 року поновлено провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 17.04.2020 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача про зупинення провадження по справі на час введення на території України карантинних заходів з метою поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, оскільки на думку відповідача введення таких заходів є перешкодою для нормального функціонування підприємств, установ та організацій у звичайному режимі, у тому числі, й шляхом слухання справ в суді за участі сторін. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04.08.2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. 22 квітня 2020 року до суду надійшло клопотання представника відповідача про призначення судово-економічної експертизи, проведення якої представник просив суд доручити експерту Бочкарьової Еммілії Іванівні, на розв`язання якої поставити наступне питання: «Чи підтверджується документально сума боргу за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року?». Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 04.08.2020 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. Також, 04.08.2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.09.2020 року. У судове засідання призначене на 08.09.2020 року відповідач та його представник не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, однак представник 08.09.2020 року надав до суду клопотання за №44941/20 про поновлення процесуальних строків для подання до суду висновку експертного дослідження №232, у задоволенні якого ухвалою суду від 08.09.2020 року було відмовлено. Також, 08.09.2020 року Київським районним судом міста Одеси було постановлено ухвалу, якою клопотання представника відповідача\~ [PERSON] \~ [PERSON] про\~зупинення провадження\~по цивільній\~справі за\~позовом Товариства\~з обмеженою\~відповідальністю «Фінансова\~компанія» Центр\~Факторингових Послуг»\~до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості залишено без задоволення. Надалі, 08.09.2020 року судом було оголошено явку сторін по справі та поставлено на розв`язання питання стосовно проведення судового засідання. Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» з`явився до судового засідання призначеного на 08.09.2020 року, підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити та наполягав на проведення судового засідання за відсутності відповідача по справі, з посиланням на тривалі строки розгляду справи та вважав дії відповідача такими, що спрямовані на затягування розгляду справи. Як вже зазначалось, відповідач та його представник у судове засідання призначене на 08.09.2020 року не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 08.09.2020 року до суду надійшло чергове клопотання від представника відповідача про відкладення судового засідання, через те, що колектив ТОВ «ОДІСС», в якому працює [PERSON] , здійснює тестування на респіраторну хворобу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Розглядаючи зазначене клопотання, суд зазначає, що в останній раз представник відповідача [PERSON] приймала участь в судовому засіданні призначеному на 19.02.2020 року. Надалі представник подала клопотання про відкладення судових засідань, в більшості підстав через ведений на території України карантин, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Суд зазначає, що представником відповідача до жодного з клопотань не наданого жодного доказу на підтвердження викладених обставин на причини неявки, у тому числі стосовно здійснення дій з тестування на респіраторну хворобу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», на підставі чого суд вважає клопотання представника відповідача необґрунтованим. Також суд враховує, що частинами 2,3 ст.43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно ч.4\~ст.10 ЦПК України\~та\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому\~вжиття заходів\~для прискорення\~процедури розгляду\~справ є\~обов`язком\~не тільки\~держави,\~а й\~осіб,\~які беруть\~участь у\~справі.\~Так,\~Європейський суд\~з прав\~людини в\~рішенні від\~7\~липня 1989\~року у\~справі „Юніон\~Аліментаріа Сандерс\~С.А.\~проти Іспанії"\~зазначив,\~що заявник\~зобов`язаний\~демонструвати готовність\~брати участь\~на всіх\~етапах розгляду,\~що стосуються\~безпосередньо його,утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики ЄСПЛ вбачається, що питання про порушення ст.17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду. Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розглядові цивільних справ у розумні строки. Суд вважає поведінку сторони відповідача спрямованою на затягування розгляду справи, що спричинено поданням систематичних клопотань про відкладення розгляду справи, що призводить до неможливості розгляду справи у встановлені законом строки та може бути наслідком порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду упродовж розумного строку, оскільки стороною відповідача крім посилань на введений в Україні карантин, не здійснено дій спрямованих на використання усіх можливих заходів спрямованих на прийняття участі під час розгляду справи. Так, 02.04.2020 року набув чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким було внесено зміни до ЦПК України та доповнено статю 212 частиною 4, яка регламентує, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), учасники справи можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Підтвердження особи учасника справи здійснюється із застосуванням електронного підпису, а якщо особа не має такого підпису, то у порядку, визначеному\~Законом України\~"Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" або Державною судовою адміністрацією України. Отже, законодавцем, з метою забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), було запроваджено і наділено учасників процесу процесуальними правами зокрема прийняття участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, що сприяє запобіганню поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Про зазначені положення законодавства та процесуальні гарантії, судом було роз`яснено в ухвалі Київського районного суду міста Одеси від 04.08.2020 року про залишення без задоволення клопотання про зупинення провадження по справі. Однак, стороною відповідача відповідні клопотання про прийняття участі в судовому засіданні в режимі відео конференції не заявлялись, що свідчить про невикористання стороною відповідача можливих заходів встановлених законом для прийняття участі в судовому засіданні. Статтею 223 ЦПК України передбачено, що неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті,\~крім випадків,\~визначених цією\~статтею. На підставі викладеного, з метою дотримання строків розгляду справи, забезпечення проведення судового засідання, з метою не допущення порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судом було ухвалено відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання та ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача та його представника в судовому засіданні 08.09.2020 року. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 30 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «БГ БАНК», був укладений кредитний договір № ОАВ-ПЖ-300408-1, (зі змінами та доповненнями Договір №1 від 30.07.2008р., Договір №2 від 9.03.2010р., Договір №3 від 9.12.2013р.) (а.с. 19-22). На підставі вказаного договору ВАТ «БГ БАНК» надав [PERSON] кредит у розмірі 900000 доларів США зі сплатою 13,5 % відсотків річних, строком до 26 квітня 2018 року, суму якого відповідач отримав через касу безготівковим шляхом (а.с. 23). ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» рішенням Загальних зборів Учасників від 16.05.2008р. протокол №3 змінив назву на ВАТ «БГ БАНК». Відповідно до Статуту ВАТ «БГ БАНК» є правонаступником ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» (а.с. 14-18). Протоколом Загальних зборів акціонерів банку №2 від 10.03.2011р. назву Банку змінено на ПАТ «Банк Перший», а Протоколом №2 від 28.07.2014р. змінено найменування банку на ПАТ «БГ БАНК». На підставі викладеного вбачається, що ПАТ «БГ Банк» належним чином виконав умови кредитного договору. Відповідно до наданого до позову розрахунку заборгованості (а.с.31) вбачається, що через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, у останнього виникла заборгованість по сплаті відсотків за вказаним договором, яка станом на 01.08.2016 року складає в сумі 17744,22 доларів США. Зазначені обставини щодо суми заборгованості у розмірі 17744,22 доларів США, як за нарахованими відсотками по кредитному договору №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008 року, підтверджується наданим 17.04.2020 року розрахунком заборгованості стосовно наявної заборгованості станом на 01 липня 2016 року. Також судом встановлено, що зазначена сума заборгованості була стягнута з відповідача на користь ПАТ «БГ Банк» рішенням Київського районного суду міста Одеси від 14 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2016 року. Однак зазначені судові рішення були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року, з підстав того, що стягуючи з [PERSON] на користь ПАТ «БГ Банк» заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції не перевірив доводів відповідача, не з`ясував, чи виконано рішення господарського суду, чи мало право вимоги ПАТ «БГ Банк» до [PERSON] на момент звернення до суду. Перевіряючи зазначені обставини, судом встановлено наступне. 14 листопада 2014 року між ПАТ «БГ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАРКО ПОЛО» (далі ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло») укладено договір про відступлення права вимоги за кредитними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А., зареєстрвоаний в реєстрі за №1025, в тому числі й за кредитним договором, укладеним із [PERSON] 05 червня 2015 між ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло» та публічним акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід» (далі ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід») від імені та в інтересах і за рахунок якого на підставі договору про управління активами від 01 червня 2012 року № 1-КІФ діє товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал» (далі ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал»), укладено договір про відступлення права вимоги № 1007, згідно з яким право вимоги перейшло до іншої юридичною особи. 14 липня 2015 року між ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід» від імені та в інтересах і за рахунок якого на підставі договору про управління активами від 01 червня 2012 року № 1-КІФ діє ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал», та товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор» (далі ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор») укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого відступлене право вимоги за кредитними договорами, укладеними між юридичними та фізичними особами та ПАТ «БГ Банк», \~ у тому числі і за кредитним договором [PERSON] . Судом встановлено,\~що в\~провадженні господарського\~суду міста\~Києва на\~розгляді перебувала\~справа №910/2924/15-г\~за позовом\~Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло» за участю третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарської Ірини Анатоліївни, Публічне акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «СОЛІД», Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Агро Фактор», Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Домініон - Капітал», про визнання нікчемних правочинів та застосування наслідків їх недійсності. Постановою Вищого господарського суду України від 16 березня 2016 року по вказаній справі, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 по справі № 910/2924/15-г - скасовано. Постановлено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 14.11.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «БГ Банк» (ідентифікаційний код 20717958) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло» (ідентифікаційний код - 38392156), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською Іриною Анатоліївною і зареєстрований в реєстрі № 1025. Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «БГ Банк» (ідентифікаційний код 20717958) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло» (ідентифікаційний код - 38392156). Застосовано наслідки недійсності правочину - Договору про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло» (ідентифікаційний код - 38392156) повернути Публічному акціонерному товариству «БГ Банк» оригінали всіх документів, які зазначені в Акті прийому-передачі документації (Додаток № 2 до Договору від 12.11.2014), а саме зокрема - кредитний договір № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008р.(ОР) (9 арк.), Договір №1 від 30 липня 2008р. про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008р. (ОР) (1 арк.), Договір №2 від 09 березня 2010р. про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору № ОАВ-ПЖ-300408- 1 від 30 квітня 2008р. (ОР) (1 арк.), Договір №3 від 09 грудня 2013р. про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008р. (ОР) (1 арк.), Іпотечний договір №1661 від 30 квітня 2008р. (ОР) (3 арк.), Договір іпотеки №3296 від 5 серпня 2008р. (ОР) (3 арк.), Договір №572 від 9 березня 2010р. про внесення змін до Договору іпотеки № 1661 від 30 квітня 2008р. (ОР) (1 арк.), Договір №573 від 9 березня 2010р. про внесення змін до Договору іпотеки №3296 від 05 серпня 2008р. (ОР) (1 арк.), назва контрагента - [PERSON] . На підставі викладеного вбачається, що право вимоги за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008р., укладеним з [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло» від ПАТ «БГ Банк» не перейшло, а відтак останній станом на 08.08.2016 року мав право на звернення до суду з цим позовом. Також судом встановлено, що 25 жовтня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «БГ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» був укладений договір №ОАВ-ПЖ300408-1/102017 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «БГ Банк» відступило, а ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» прийняло право вимоги за кредитними договорами, у тому числі за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року, укладеним з [PERSON] . Відповідно до додатку №1 до реєстру договорів, до ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» переходить право вимоги за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року, укладеним з [PERSON] , за яким станом на 25.10.2017 року наявна заборгованість в сумі 109607 доларів 42 цента США. На підставі викладеного, судом було встановлено, що ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» є правонаступником ПАТ «БГ Банк» та набуло право вимоги за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року. У зв`язку зі вказаними встановленими обставинами, судом 20.06.2018 року у підготовчому судовому засіданні було ухвалено замінити позивача ПАТ «БГ Банк» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг», місцезнаходження якого є: 01034, м. Київ, вул. Прорізна, 9, офіс 20 в літ «А». На цей час зазначений договір є чинним, а відтак ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» є належним позивачем в цій справі. Стосовно суми заборгованості заявленої до стягнення, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що як вже зазначалось, 30 квітня 2008 між ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно з яким відповідачем отримано кредит в іноземній валюті в сумі\~900000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання, сторонами було укладено іпотечний договір від 30 квітня 2008 року, відповідно до якого в іпотеку банку передано домоволодіння, загальною площею 306,6 кв. м, що знаходиться по [ADDRESS] , та розташоване на земельній ділянці площею 0,0174 га та земельній ділянці, площею 0,0205 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до пункту 1.4 іпотечного договору вартість предмета іпотеки становить 4 875 689 грн. Крім того, 05 серпня 2008 року між ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» та [PERSON] укладено ще один договір іпотеки, предметом якого є земельні ділянки розміром 0,0205 га, що знаходиться по [ADDRESS] , та розміром 0,0174 га, що знаходиться по\~\~ [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1.4 цього договору вартість земельних ділянок площею 0,0205 га та 0,0174 га становить 1 079 893 грн та 916 592 грн відповідно. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 лютого 2016 року № 54255602, власником домоволодіння розташованого по [ADDRESS] , земельної ділянки розміром 0,0205 га, що знаходиться по [ADDRESS] , та земельної ділянки розміром 0,0174 га, що знаходиться по [ADDRESS] , є ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», підставою виникнення права власності були договори іпотеки від 30 квітня 2008 року №1661, від 05 серпня 2008 року № 3296, договір про відступлення права вимоги та кредитний договір від 30 квітня 2008 року № ОАВ-ПЖ-300408-1. На зазначені обставини були також встановлені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 вересня 2017 року, яким одночасно було зазначено, що суд першої інстанції на порушення ст. ст. 212214, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірив усіх доводів та наданих сторонами доказів у їх сукупності, не з`ясував і не встановив, на підставі чого здійснена реєстрація права власності на вищезазначене нерухоме майно, що було предметом іпотечних договорів від 30 квітня та 05 серпня 2008 року, яка сума боргу була стягнута за рахунок іпотечного майна і станом на який час, чи було припинено основне зобов`язання. З метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою суду від 10.05.2018 року було витребувано з відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірені копії реєстраційних справ стосовно: - земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 0,0174 га, кадастровий номер 5110137500:52:004:0038, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер 832726351101); - земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 0,0205 га, кадастровий номер 5110137500:52:004:0026, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер 832688351101); - домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер 832774151101). Відповідно до матеріалів реєстраційної справи №832774151101, стосовно домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що 25.10.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.В. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37766089, на підставі якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» зареєстровано іпотекодержателем вказаного нерухомого майна за іпотечним договором від 30.04.2008 року, за р.№1661, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки за №101541539 від 25.10.2017 року. Відповідно до матеріалів реєстраційної справи №832688351101, стосовно земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 0,0205 га, кадастровий номер 5110137500:52:004:0026, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що 25.10.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.В. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37766166, на підставі якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» зареєстровано іпотекодержателем вказаного нерухомого майна за іпотечним договором від 05.08.2008 року, за р.№3296, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки за №101542066 від 25.10.2017 року. Відповідно до матеріалів реєстраційної справи №832726351101, стосовно земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 0,0174 га, кадастровий номер 5110137500:52:004:0038, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , судом встановлено, що 25.10.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих О.В. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №37740295, на підставі якого ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» зареєстровано іпотекодержателем вказаного нерухомого майна за іпотечним договором від 05.08.2008 року, за р.№3296, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки за №101542143 від 25.10.2017 року. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що право вимоги за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року, ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» набуло 25 жовтня 2017 року на підставі укладеного договору №ОАВ-ПЖ300408-1/102017 про відступлення прав вимоги від 25.10.2017 року, за наслідком чого ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» було зареєстровано, як іпотекодержателя іпотечного майна, переданого в іпотеку у забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору, лише 25.10.2017 року. Матеріали цивільної справи не містять жодних доказів стосовно того, що на цей час ТОВ «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» здійснило будь-які дії стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечними договорами від 30.04.2008 року за р.№1661, та від 05.08.2008 року за р.№3296, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року. Стосовно посилань відповідача про звернення стягнення на вищевказане нерухоме майно ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор», що було також встановлено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 27 вересня 2017 року, суд вважає не належним доказом того, що вказані дії свідчать про погашення заборгованості відповідача за вищевказаним кредитним договором, виходячи з наступного. Відповідно до Інформаційної довідки №52108029 від 26.01.2016 року, 21.01.2016 року за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» було зареєстровано право власності на земельну ділянку № [NUMBER] , загальною площею 0,0205 га, кадастровий номер 5110137500:52:004:0026, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 02.04.2016 року право власності на вказану ділянку перейшло від ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» до ТОВ «Конвалія Консалтинг», що підтверджується інформаційною довідкою №56663903 від 05.04.2016 року. Відповідно до Інформаційної довідки №52006132 від 25.01.2016 року, 21.01.2016 року за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» було зареєстровано право власності на земельну ділянку № [NUMBER] , загальною площею 0,0174 га, кадастровий номер 5110137500:52:004:0038, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 02.04.2016 року право власності на вказану ділянку перейшло від ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» до ТОВ «Конвалія Консалтинг», що підтверджується інформаційною довідкою №5660968 від 05.04.2016 року. Відповідно до Інформаційної довідки №52108427 від 26.01.2016 року, 21.01.2016 року за ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» було зареєстровано право власності на домоволодіння, площею 306,6 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, 02.04.2016 року право власності на вказане домоволодіння перейшло від ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» до ТОВ «Конвалія Консалтинг», що підтверджується інформаційною довідкою №56674417 від 05.04.2016 року. Як вбачається, ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» діяло, як особа, що набуло право вимоги за кредитним договором №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008 року, та забезпечувальними до нього договорами, на підставі договору про відступлення права вимоги від 14.07.2015 року, укладеного з ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Солід» від імені та в інтересах і за рахунок якого на підставі договору про управління активами від 01 червня 2012 року № 1-КІФ діяло ТОВ «Компанія по управлінню активами «Домініон-Капітал», яке в свою чергу підтверджувало своє право вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги №1007 від 05 червня 2015 року укладеного з ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло», яке в свою чергу підтверджувало своє право вимоги на підставі договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 14 листопада 2014 року, укладеного з ПАТ «БГ Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарскою І.А., зареєстрованого в реєстрі за №1025. Однак, як вже судом встановлювалось постановою Вищого господарського суду України від 16 березня 2016 року по вказаній справі, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2015 по справі № 910/2924/15-г - скасовано. Постановлено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 14.11.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «БГ Банк» (ідентифікаційний код 20717958) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло» (ідентифікаційний код - 38392156), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською Іриною Анатоліївною і зареєстрований в реєстрі № 1025. Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «БГ Банк» (ідентифікаційний код 20717958) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло» (ідентифікаційний код - 38392156). Застосовано наслідки недійсності правочину - Договору про відступлення права вимоги від 12.11.2014 року шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Марко Поло» (ідентифікаційний код - 38392156) повернути Публічному акціонерному товариству «БГ Банк» оригінали всіх документів, які зазначені в Акті прийому-передачі документації (Додаток № 2 до Договору від 12.11.2014), а саме зокрема - кредитний договір № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008р.(ОР) (9 арк.), Договір №1 від 30 липня 2008р. про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30.04.2008р. (ОР) (1 арк.), Договір №2 від 09 березня 2010р. про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору № ОАВ-ПЖ-300408- 1 від 30 квітня 2008р. (ОР) (1 арк.), Договір №3 від 09 грудня 2013р. про внесення змін та доповнень до Кредитного Договору № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008р. (ОР) (1 арк.), Іпотечний договір №1661 від 30 квітня 2008р. (ОР) (3 арк.), Договір іпотеки №3296 від 5 серпня 2008р. (ОР) (3 арк.), Договір №572 від 9 березня 2010р. про внесення змін до Договору іпотеки № 1661 від 30 квітня 2008р. (ОР) (1 арк.), Договір №573 від 9 березня 2010р. про внесення змін до Договору іпотеки №3296 від 05 серпня 2008р. (ОР) (1 арк.), назва контрагента - [PERSON] . Зі змісту статті 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності зі статтею 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).\~Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до статті 204\~ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним. Згідно частини першої статті 216\~ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи те, що договір про\~відступлення прав вимоги від 14\~листопада\~\~2014 року, відповідно до якого ПАТ «БГ Банк» передало права вимоги до позичальника ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло»\~визнано недійсним,\~тобто на підставі вказаного договору не відбувся перехід прав кредитора у кредитному зобов`язанні від\~ПАТ «БГ Банк»\~до\~ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло», суд вважає, що наступні укладені правочини про відступлення прав вимоги, є також недійсними, а від так ТОВ «Факторингова компанія «Агро Фактор» не набуло прав на здійснення дій зі звернення стягнення на іпотечне майно, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008р. Крім того, судом враховується, що відповідно до інформаційної довідки №200694244 від 18.02.2020 року, сформованої представником відповідача [PERSON] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня актуальна інформація про право власності стосовно іпотечного майна: земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 0,0174 га, кадастровий номер 5110137500:52:004:0038, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки № [NUMBER] , загальною площею 0,0205 га, кадастровий номер 5110137500:52:004:0026, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача, стосовно наявного факту щодо звернення стягнення на предмети іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008р., а відтак відповідачем не спростовано цими посиланнями сума заборгованості нарахована за вказаним кредитним договором, право вимоги за яким набув позивач ТОВ «ФК «Центр Факторингових Послуг». Згідно вимог статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як визначено статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтями 610 та 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, що включає у себе його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При вищевикладених обставинах, суд доходить до висновку, що ПАТ «БГ Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Центр факторингових послуг», належним чином виконав умови кредитного договору № ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008р., однак, відповідач порушив умови кредитного договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування, в наслідок чого у відповідача виникла заборгованість за відсотками по користуванню кредитними коштами, яка станом на 01.08.2016 року складає 17744,22 доларів США, що підтверджується розрахунком простроченої заборгованості (а.с. 31). Зазначені обставини щодо суми заборгованості у розмірі 17744,22 доларів США, як за нарахованими відсотками по кредитному договору №ОАВ-ПЖ-300408-1 від 30 квітня 2008 року, підтверджується наданим 17.04.2020 року розрахунком заборгованості стосовно наявної заборгованості станом на 01 липня 2016 року. Суд зазначає, що відповідачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, в передбачений ЦПК України порядок і строки, не спростовано вищевказаний розрахунок заборгованості за триваючий час перебування справи в провадженні суду. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] не виконує умови кредитного договору щодо сплати відсотків за фактичне використання кредитних коштів, суд прийшов до висновку, про те що [PERSON] взятих на себе зобов`язань за кредитним договором не виконує, та позивач правомірно, на підставі кредитного договору вимагає повернення простроченої заборгованості за кредитним договором, а тому [PERSON] повинен відшкодувати позивачу заборгованість за кредитним договором в розмірі 17744,22 доларів США, що складають прострочені відсотки за користування кредитними коштами.\~\~\~ Стосовно стягнення заборгованості в іноземній валюті, суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»(далі Декрет), Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 5 Декрету визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно статті 1 Декрету комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). 16 січня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвала також постанову в рамках справи № 373/2054/16, в якій дійшла висновку, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Великою Палатою Верховного Суду викладено позицію у постанові\~від\~04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути\~перерахована вказана у резолютивній\~частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У цьому випадку, оскільки сторонами було визначену суму кредиту в іноземній валюті, суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр Факторингових Послуг» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. З урахуванням задоволення позовних вимог, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача у відшкодування сплаченого судового збору грошові кошти в сумі 6602 гривні 60 копійок. На підставі вищевикладена

Outcome: approved