Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

у своїй позовній заяві позивач просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки на його користь 2000 доларів США, що становить 53519 гривень 60 копійок, судові витрати та витрати за надання правової допомоги. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 січня 2014 року він придбав у відповідачки Ѕ частину житлового будинку по вулиці 16 липня, 25 в смт. Рожнятів. 4 лютого 2015 року між ними було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки в розмірі 0.0396 га. для будівництва та обслуговування придбаної будівлі. Після укладених договорів купівлі- продажу нерухомості до нього звернулася відповідачка з прохання позичити їй на лікування 2000 доларів США оскільки вона хвора і їй потрібне дороге лікування. 20 лютого 2015 року між ним і відповідачкою було укладено договір позики згідно з яким він передав відповідачці гроші в сумі 2000 доларів США, а вона зобовязувалася повернути йому борг протягом одного року. Він неодноразово звертався до відповідачки з проханням повернути борг, однак відповідачка заявила, що за 2000 доларів США згідна йому передати земельну ділянку пл.0.05 га. яка примикає до вже належної йому земельної ділянки. Він сподівався, що таким чином відповідачка ліквідує борг, однак [PERSON] зволікає з поверненням боргу, що змусило його звернутися в суд. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві та крмі того пояснив, що між ним та [PERSON] 20 лютого 2015 року був укладений договір позики грошей, а саме 2000 доларів США. Факт укладання договору підтверджується розпискою, яка була надана відповідачкою в її будинку, куди він сам особисто привіз гроші. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила про те, що жодних грошових коштів у позивача вона не позичала і відповідно він їй кошти не передавав у власність чи у користування як позику. Між ними був укладений договір купівлі-продажу частини домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами по вул.16 Липня, 25 в смт.Рожнятів і долучена до матеріалів справи розписка є підтвердженням повернення їй позивачем боргу в сумі 2 000 доларів США за придбану у неї та її колишнього чоловіка [PERSON] Ѕ частину домоволодіння. Позивач частинами повертав їм кошти за придбаний будинок і 2000 доларів якраз є частиною тих коштів. В даному випадку між ними, сторонами по справі, ніяка двохстороння угода позики не укладалася, і відповідно відсутні будь-які зобов'язання. Просила в задоволенні позову відмовити. Допитаний в судовому засіданні, як свідок [PERSON] суду пояснив, що йому нічого не відомо про боргові зобовязання відповідачки перед [PERSON], однак вважає, що якби [PERSON] не віддав всі гроші за домоволодіння, то такий договір не міг бути підписаний нотаріусом. Вислухавши свідка, учасників справи та вивчивши її матеріали суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Як на підставу для задоволення своїх вимог [PERSON] посилається на норми ЦК України, які регулюють договірні зобовязання, зокрема ст.ст.1046,1047 ЦК України, вважаючи що між ним та відповідачкою склалися зобовязання за договором позики. За змістом ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики, позивач посилається на те, що ним було позичену відповідачці кошти у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США. З власноручно написаної та підписаної [PERSON] розписки від 20 лютого 2015 року (а.с.8), оригінал якої надано в судовому засіданні, вбачається, що відповідачка отримала від позивача дві тисячі доларів у чому розписалася. Зі змісту розписки судом не вбачається підстав вважати надану розписку борговою, з позиції укладення між сторонами договору позики грошових коштів з огляду на наступне. Так, боргова розписка по своїй правовій природі має підтверджувати обставини отримання позичальником у позикодавця певної суми коштів та обов`язок позичальника повернути таку позику позикодавцеві. Згідно правового висновку, зробленого ВСУ від 18.09.2013р. у справі № 6-63 цс 13 про стягнення боргу за договором позики було визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий же висновок зробив Верховний суд України 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 та 12.04.2017 р. у справі № 6-487цс17. Таким чином, з вищевикладених обставин слідує, що розписка має підтверджувати як факт отримання боргу із зобов'язанням повернення, так і дату отримання коштів та повернення суми позичених коштів. В той же час, надана суду на підтвердження факту отримання відповідачкою грошових коштів розписка не містить відомостей про отримання [PERSON] коштів у розмірі 2000 доларів США в якості позики. З огляду на вищевикладене, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності в розрізі правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати надану відповідачкою розписку від 20 лютого 2015 року підтвердженням отримання в борг відповідачкою суми коштів від позивача, тобто виникнення боргових правовідносин. Надана розписка є лише підтвердженням факту частково отримання відповідачкою грошей , які позивач повернув на виконання договору купівлі-продажу частини домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що по вул.16 Липня, 25 в смт.Рожнятів (а.с.19-21). Про те, що позивач повертав відповідачці кошти за придбані об"єкти нерухомості частинами підтверджено оригіналом розписки ( а.с.33),підтвердив це і сам позивич. Отже, справжня правова природа розписки від 20.02.2015 року, ураховуючи обставини справи, не є підтвердженням реального характеру договору позики та факту передачі грошових коштів позичальнику. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту укладання договору позики, а наявна в матеріалах справи розписка не створює правових наслідків для відповідачки у вигляді повернення зазначених в розписці коштів, тому в задоволенні позову слід відмовити. Оскільки суд дійшов ґрунтовних висновків про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON], відсутні підстави і для відшкодування за рахунок відповідачки судового збору та витрат за надання правової допомоги.

Outcome: dismissed