Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом, уточнивши вимоги якого просить зобов»язати відповідача забезпечити її робочим місцем відповідно до тих умов, на яких вона була прийнята на роботу, стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13953 грн. 60 коп., індексацію заробітної плати в сумі 1627 грн. 25 коп., компенсацію за додаткову оплачувану відпустку в сумі 3 287 грн. 60 коп., відшкодування моральної шкоди в сумі 25 000 грн. В обгрунтування позову покликається на те, що працювала у відповідача на посаді бухгалтера. У зв»язку із народженням дітей [INFO] та 29.01.2013р. перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. 27.10.2014р. вирішила вийти на роботу, у зв»язку із чим подала відповідачу заяву з проханням перервати надану відпустку та дозволити приступити до виконання трудових обов»язків. Крім того, їй як матері трьох дітей віком до 15 років належить додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 днів, у зв»язку із чим нею відповідачу було подано заяву про надання їй такої за два роки (2011-2012рр.) із нарахуванням та виплатою відпускних. Однак, відповідачем її заяви залишено без жодного реагування. Крім того, відповідач не попередивши її жодним чином змінив істотні умови праці, а саме місцезнаходження із м.Львова на м.Київ. У зв»язку із зазначеним була позбавлена можливості працювати внаслідок чого мав місце вимушений прогул, який підлягає оплаті середнім заробітком. Крім того, внаслідок таких дій відповідача їй завдано і моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, оскільки була позбавлена змоги працювати, затратила час на пошуки нової роботи, позбавлена можливості утримувати сім»ю, що призвело до погіршення здоров»я. Грошове відшкодування за завдану їй моральну шкоду становить 25 000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просять позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що позивачка перебуваючи у трудових відносинах із відповідачем знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку. Позивач дійсно поштою надіслала заяву про переривання відпустки та приступлення до виконання трудових обов»язків з 10.11.2014р., однак, у зазначений день на робочому місці вона не з»явилась, у зв»язку із чим наказ про її достроковий вихід на роботу не видавався. Відтак, на даний час позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, у зв»язку із чим вимушений прогул відсутній. Із тих же мотивів не могла бути надана позивачу і додаткова відпустка, оскільки позивачка вже перебувала у відпустці. Щодо зміни умов праці позивача то така не мала місця, оскільки фактично змінилась реєстрація місцезнаходження підприємства, оскільки мали місце зміни в керівному складі товариства, відтак, виникла необхідність управління справами товариства та керівництва його діяльністю з м.Києва. Посада, яку займає позивачка не пов»язана із управлінням та керівництвом товариством, а тому така зміна не мала наслідком зміну умов праці позивачки та переведення її в іншу місцевість. Враховуючи те, що відповідачем не було допущено порушень трудових прав позивачки вважає, що їй не було заподіяно і моральної шкоди. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, з»ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства. За бажанням жінки або осіб, зазначених у частині сьомій цієї статті, у період перебування їх у відпустці для догляду за дитиною вони можуть працювати на умовах неповного робочого часу або вдома. Згідно ст.181 цього ж кодексу відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надаються за заявою жінки повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. Вищезазначені положення законодавства дають підстави для висновку, що жінка, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною може за своїм розсудом у будь-який час перервати таку відпустку, подавши відповідну заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу, відповідно останній отримавши таку заяву зобов»язаний видати відповідний наказ. Відтак, підставою переривання відпустки та приступлення до виконання трудових обов»язків є відповідний наказ працедавця, виданий на підставі заяви працівника. Судом встановлено, що позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем, працює на посаді бухгалтера з 10.01.2008 р.., згідно наказу №4к від 10.01.2008 р. У зв»язку із народженням другої дитини позивачка з 16.06.2014р. перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. 27.10.2014р. позивачкою подано відповідачу заяву про переривання наданої відпустки та приступлення до виконання трудових обов»язків з 10.11.2014р., вказана заява нею не відкликалась. Однак, відповідачем всупереч положень ст.179 КЗпП відповідний наказ щодо позивачки не видавався, що призвело до неможливості виконання позивачкою трудових обов»язків з вини відповідача, а відтак, і до вимушеного прогулу позивачки. Покликання відповідача на те, що позивачка не з»явилась на робочому місці 10.11.2014р., а тому не був виданий відповідний наказ є безпідставним, оскільки як встановлено судом підприємство змінило реєстрацію місцезнаходження, про що позивачка всупереч вимог ст.32 КЗпП не була повідомлена. Доказів про своєчасне та належне повідомлення позиваки про таке відповідачем не надано. Вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. Такий має місце при незаконній відмові у прийнятті його на роботу або при несвоєчасному укладенні трудового договору , незаконному відстороненні від роботи, незаконному звільненні або незаконному переведенні на іншу роботу, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні в трудовій книжці причини звільнення, якщо воно перешкоджало працевлаштуванню його (ст. 235, 236 КЗпП). Відповідно до ст.8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Враховуючи зазначені положення, суд вважає щодо даних правовідносин за аналогією закону слід застосувати положення ст.235 КЗпП, зважаючи на те, що позивачка, виявивши бажання перервати відпустку по догляду за дитиною з 10.11.2014р. не працювала з вини відповідача, відтак, такий підлягає оплаті, а тому з відповідача в користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.11.2014р. по 30.04.2015р. (в межах заявлених вимог) в сумі 13953 грн. 60 коп., з розрахунку 116,28 грн. (середньоденний заробіток) х 120 (кількість днів вимушеного прогулу). При цьому, середньоденний заробіток обчислений, шляхом ділення розміру нарахованої позивачці заробітньої плати за (два місяці, що передували відпустці) - 2500 грн. на кількість робочих днів за цей період (43). Крім того, відповідно до ст. 182-1 КЗпП жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів. Як вбачається із копій свідоцтв про народження позивачка є матір»ю трьох дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], відтак, у позивачки наявне право на додаткову відпустку згідно зазначеної норми. Як вбачається із матеріалів справи 27.10.2014р. позивачка подала відповідачу заяву про надання їй додаткової відпустки як працівнику, який має двох дітей, за 2011р. та 2012р. з 10.11.2014р. тривалістю 20 днів. Однак, така позивачці не була надана, чим порушено її право на оплачувану додаткову відпустку, а тому з відповідача підлягає стягненню компенсація за таку, яка згідно розрахунку позивача, який не спростований відповідачем становить 1643 грн. 80 коп. Вимога про стягнення компенсації за таку відпустку за 2014р. та 2015р. не підлягає до задоволення з огляду на те, що позивачка про надання такої до відповідача не зверталась та їй у цьому не було відмовлено. Покликання представника відповідача про те, що така відпустка не могла бути надана позивачці, оскільки така перебуває у іншій соціальній відпустці є безпідставним, оскільки позивачка звернулась до відповідача із заявою про переривання відпустки по догляду за дитиною із 10.11.2014р. та не приступила до виконання трудових обов»язків з вини відповідача. Крім того, із відповідача в користь позивачки підлягає стягненню сума індексації, оскільки згідно ст. 95 КЗпП заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення, який визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Згідно розрахунку позивачки, який здійснений згідно затвердженого Порядку, сума індексації за спірний період становить 1627 грн. 25 коп. та підлягає стягненню із відповідача. Щодо вимоги позову про забезпечення позивачки робочим місцем відповідно до тих умов на яких вона прийнята на роботу, то така не підлягає до задоволення, виходячи з того, що обов»язок поновити працівникові попередні умови праці може бути покладений на власника або уповноважений ним орган якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв'язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, а позивачка обґрунтовує позовні вимоги не цією обставиною, а порушенням строку попередження про зміну, що не є підставою на відповідача такого обов»язку . Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак, позивачкою не надано суду жодних доказів в підтвердження визначених ст.237-1 КЗпП України обставин, в зв"язку із чим, суд приходить до висновку, про те, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України стягненню з відповідача в користь держави підлягає судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі ст.ст. 179, 235, 237-1 КЗпП України та

Outcome: approved