Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності від 30.12.2009 №48, витягу пр. реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на житловий будинок від 20.11.1990р. та 02.12.2009р. позивачка є власником житлового будинку в [ADDRESS], який вона побудувала у шлюбі з покійним чоловіком. Обгрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що разом з нею в даному будинку проживає її дочка [PERSON], її внуки [PERSON], [PERSON], а також без її згоди вселилась до її будинку і співмешканка [PERSON]- [PERSON]. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] порушують умови проживання, часто зловживають алкогольними напоями та вчиняють сварки з нею, які негативно впливають на її психологічний стан оскільки вона є людиною похилого віку, декілька разів позивачка викликала міліцію, так як відповідачі в нетверезому стані вчиняли насильство в сім'ї, за що притягувались до адміністративної відповідальності. На підставі наведеного позивачка вважає, що відповідачі на даний час без законних підстав проживають в її житловому будинку, при цьому вони порушують правила співжиття, в стані алкогольного сп'яніння затіююють сварки з позивачкою, у зв'язку з чим вона, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, ст.ст.116 ЖК України змушена звернутись до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування її житлом, виселення відповідачів з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення та скасування їх реєстрації в ньому. В судовому засіданні позивачка та її представник свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві та просили такі задоволити. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги позивачки щодо їх виселення з будинку не визнали та заперечували проти їх задоволення посилаючись на те, що вимоги позивача є необґрунтованими і незаконними, а докази, на які вона посилається, не відповідають дійсності, навмисно перекручені, якими вводять суд в оману, а відтак у позові просила відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків та перевіривши докази у справі в їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст.8 Конституції України. Відповідно до норм ст.ст.1,2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та в межах наданих повноважень. Стаття 7 зазначеного Закону гарантує кожному захист його права, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов»язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до приписів ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України. Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі і повноваженнями щодо вирішення і житлових спорів, а відтак, розглядаючи даний спір в межах заявлених та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Цивільного та Житлового кодексів України. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні на підставі належних та достовірних доказах встановлено, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS], право власності на який засвідчено даними Свідоцтва про право власності від 30.12.2009 №48, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічного паспорту на житловий будинок від 20.11.1990р. та 02.12.2009р. позивачка є власником житлового будинку в [ADDRESS]. Таким чином власником даного будинку є саме позивачка. На даний час, як встановлено у суді, в належному позивачу будинку проживають та є зареєстровані дочка позивачки [PERSON], внук [PERSON], а також відповідач по справі: її онук [PERSON], його співмешканка [PERSON], яка проживає разом із [PERSON] в даному будинку не є зареєстрованою. Так, відповідно до Довідки Великоком»ятської сільської ради від 28.10.2014р. \\а.с.23\\ та даних Будинкової книги \\а.с.11-13\\ вбачається, що в будинку [ADDRESS] проживають [PERSON], її дочка [PERSON] та внуки [PERSON] та [PERSON] Отже, судом встановлено, що відповідачі вселилися до спірного будинку як члени сім»ї власника цього будинку в порядку, передбаченому положеннями ст.ст.64,65,156 ЖК України, а відтак позовні вимоги про те, що відповідачі незаконно вселились до її будинку не знайшло свого підтвердження, оскільки позивачка вказувала, що [PERSON] разом із своєю співмешканкою [PERSON] без її згоди вселився до її будинку. За змістом ст.317 ч.1 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, який відповідно до ст.319 ч.1 зазначеного Кодексу володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Цивільним законодавством гарантовано (ст.321 ч.1 ЦК України), що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що відповідачі порушують його цивільні і житлові права, добровільно не бажають виселетись з будинку, систематично порушують правила користування житлом, що робить співжиття неможливим, а заходи запобігання та громадського впливу на них виявились безрезультатними, проте суд вважає, що позовні вимоги належними та достовірними доказами не доведені, а також не узгоджуються з вимогами матеріального права, оскільки умовою задоволення даного позову є встановлення судом факту протиправності дій відповідачів. Так, відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вся вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовуютсья позовні вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (ст.214 ЦПК). Між тим, спеціальним нормативним актом, який регулює реалізацію права власності на житло, є Житловий Кодекс України. За змістом ст.156 ЖК України співвласник житлового будинку (квартири) вправі вселити в належне йому жиле приміщення членів своєї сім»ї за згодою всіх інших співвласників. Члени сім»ї співвласника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні зі співвласником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, встановивши в судовому засіданні, що відповідачі вселились до зазначеного в позові спірного жилого будинку як члени сім»ї співвласника квартири за його-ж згоди, а відтак суд приходить до висновку, що відповідачі правомірно проживають у даному будинку. Так, запропонований позивачем спосіб захисту права (ст.ст.391,392 ЦК України) повинен відповідати змісту порушеного його права, яке мало місце. Суд вважає, що позивач при зверненні до суду з даним позовом, не правильно кваліфікував правовідносини, які склались між ним та відповідачами, оскільки остані, як встановлено у суді, набули право проживання та користування спірним будинком у встановленому законом порядку, зокрема, в порядку вимог ст.ст.64-65 ЖК України, а тому позбавлення їх права проживання та користування цим будинком можливо в судовому порядку за позовом власника з підстав, передбачених законом. Суд приходить до переконання, що до даних правовідносин, які склались між сторонами, слід застосувати норми Житлового кодексу України, а саме ст.ст.64-65,156 ЖК УРСР. Так, відповідно до приписів ч.ч.1,2 ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність та зобов'язання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення, як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім»ї власника будинку, квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку (квартири) і ведуть з ним спільне господарство. Між тим, підстави та порядок позбавлення членів сім'ї власника права користування жилими приміщеннями, визначені у ст.157 ЖК України, якою встановлено, що членів сім»ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Житловим кодексом України (ч.1 ст.116), зокрема, передбачено, що якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжитті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім»ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст.ст.58-59 ЦПК України про належність та допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватись письмовими доказами. Суд констатує, що в матеріалах справи належних та достовірних даних про те, що, відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення позивачки, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання в будинку, як цього вимагає ст.116 ЖКУ, відсутні. Так, позивачка, обґрунтовуючи свої вимоги, вказувала, що вона 15.09.2014р., 30.09.2014р., 20.10.2014р., 21.10.2014р. зверталась до правоохоронних органів із скаргами на незаконні дії відповідачів, зокрема, [PERSON], у зв»язку з чим останій притягувався до адмінвідповідальності, проте свого підтвердження ця обставина не знайшла. Дійсно, в матеріалах справи наявні кілька Висновків ДІМ Виноградівського РВ УВС \\а.с.28-30\\, з яких вбачається, що після перевірки повідомлення про скоєння адмінправопорушення, працівники міліції прийшли до висновку: «вважають за необхідне притягнути [PERSON] до адмінвідповідальності за ст.173-2 КУпАП, проте в підтвердження своїх вимог позивачка не надала суду жодної постанови суду про притягнення відповідачів до вказаної адміністративної відповідальності. Суд вважає, що ці Висновки не можна розглядати як безспірний доказ в обґрунтування позовних вимог, оскільки вони мають оцінюватися судом нарівні з іншими доказами за загальними правилами оцінки доказів, при цьому, важливим є те, що письмові докази в процесі дослідження перевіряються за допомогою інших засобів доказування: поясненнями сторін, показаннями свідків, висновками експертів. Окрім того, в суді достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] не є зареєстрованою в будинку позивачки. Між тим, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, відповідно до положень ст.212 цього Кодексу, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, крім цього, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. За таких обставин суд вважає, що спірне житло є постійним місцем проживання відповідача [PERSON] та його співмешканки як члена сім'ї позивача і вони набули право користування вказаним будинком, і правова норма, яка підлягає застосуванню до даних правовідносинах прописана чч.1,2 ст.64 ЖК УРСР. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що відповідачка відповідно до положень ст.ст.64,156 ЖК України, набула статусу члена сім'ї позивача, як власника спірного будинку, а тому має право користуватись цим будинком. Окрім того, обгрунтовуючи свої вимоги позивач не взяв до уваги, що відповідачі- її внук, який є зареєстрований в даному будинку з народження, не має іншого житла, а виселення його з спірного будинку та зняття з реєстрації порушить конституційне право на житло, передбачене ст.47 Конституції України. Так, відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.ст.10 ч.3 та 11 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, суд розглядає цивільні справи не інакше яз за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, враховуючи конкретні обставини справи та встановлені в суді факти, оскільки всупереч зазначеним вимогам процесуального закону позивач та його представник належними та достовірними доказами не довели обґрунтованість своїх позовних вимог, суд вважає, що в позові слід відмовити. На підставі наведеного і відповідно до вимог ст.41 Конституції України, ст.ст.317,319,321,391 ЦК України, ст.116 ЖК України та

Outcome: dismissed