Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини з матір'ю, відібрання дитини у батька. В ході розгляду справи відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали, пояснивши, що 6.10.2018 року сторони уклали між собою шлюб, від якого мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу сторони з дитиною проживали за місцем проживання чоловіка в [ADDRESS] . 19.01.2019 року між сторонами виник конфлікт, в результаті якого [PERSON] наніс тілесні ушкодження своїй дружині [PERSON] та її матері. Позивач була доставлена до лікарні для лікування, а після виписки повернулась проживати до своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Дитина залишилась проживати з батьком без материнської опіки, а [PERSON] категорично відмовляється віддавати дитину матері. Відповідач постійно працює, тому залучив до догляду за дитиною свою сестру та тітку. За таких обставин просять відібрати дитину у батька та передати її матері, визначивши місця проживання сина з матір`ю. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити, пояснивши, що після народження дитини її батько приділяє сину максимальну увагу у його утриманні та вихованні. Позивач добровільно сама без будь-якого примусу зібрала свої речі і 19.01.2019 року разом зі своєю матір`ю покинула житло чоловіка, свою сім`ю і дитину і переїхала до місця проживання своєї матері. Ніяких конфліктів того дня не було і позивач за зустрічним позовом не бив свою дружина, яка сама штучно створила сварку, після чого залишила родину і поїхала в м. Переяслав. Весь цей час вона не приїжджала і не бачила дитину, не цікавилась його життям, не приїздила і не вітала на його день народження і саме батько створив всі необхідні і належні умови для життя дитини, піклується за його здоров`я та життя. Тому вважають, що є всі підстави для визнання місця проживання дитини з батьком, а в задоволенні первісного позову необхідно відмовити в повному обсязі. Представник 3-ї особи служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, але у направленому листі до суду просив розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи і винести рішення з максимальним урахуванням інтересів малолітньої дитини (т.1, а.с.188), одночасно надавши висновок органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 10.04.2020 року №101-2920/03 (т.1, а.с.189-190). Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що в задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1, ст.3; ч.1, ст.9; ч.1, ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.1, ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2, ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2, ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. 6.10.2018 року сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2408 (т.1, а.с.8). Від зареєстрованого шлюбу вони мають малолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.9; 104). [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 20.10.2001 року, посвідченого державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Трапезніковою З.О. (т.1, а.с.45). Згідно технічного паспорту даний будинок є одноповерховим і складається з 3 жилих кімнат (т.1, а.с.46-47). Крім того, [PERSON] належить на праві власності 1/6 частина житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2007 року (т.1, а.с.48). Саме в цьому жилому приміщенні є зареєстрованими [PERSON] та його син [PERSON] (т.1, а.с.43-44). За змістом актів обстеження умов проживання дитини від 25.01.2019 року та 17.05.2019 року дитина сторін має все обхідні умови в будинку для проживання (т.1, а.с.37-39). Відповідач [PERSON] працює мотористом бетонозмішувальних установок у Акціонерному товаристві Завод ЗБК ім. Світлани Ковальської з 4.02.2019 року і по теперішній час (т.1, а.с.40), отримуючи заробітну плату в середньому 18 000 грн. (т.1, а.с.51), та зарекомендував себе з позитивної сторони (т.1, а.с.52). Згідно характеристики з місця проживання він також характеризується позитивно: зазначається, що з 19.01.2019 року сам виховує сина, якого повністю забезпечує і дбає про його повноцінний фізичний та психологічний розвиток (т.1, а.с.55). Відповідач [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувався і не має не знятої або непогашеної судимості (т.1, а.с.59). Згідно нотаріально посвідченої заяви від 4.01.2019 року [PERSON] дала згоду на реєстрацію місця проживання малолітнього сина [PERSON] за адресою реєстрації його батька в [ADDRESS] , при цьому вказує, що спорів стосовно місця проживання дитини не має (т.1, а.с.60). Як наголошує ч.1, ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно довідки медичного центру „Бебі" (т.1, а.с.115) дитина [PERSON] щомісячно проходить медичні огляди, отримує необхідні щеплення, на оглядах був тільки з татом та тіткою, мама не з`являлась (т.1, а.с.115). 24.04.2019 року батько дитини поставив на облікову чергу сина [PERSON] для отримання місця у дитячому дошкільному закладі (т.1, а.с.116). Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Як пояснила позивач [PERSON] , 19.01.2019 року між сторонами виник конфлікт, в результаті якого [PERSON] наніс тілесні ушкодження своїй дружині [PERSON] та її матері, позивач була доставлена до лікарні для лікування, а після виписки повернулась проживати до своєї матері за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з ЄРДР вона тільки 2.02.2019 року звернулась з заявою до Дарницького управління поліції про те, що 19.01.2019 року її побив чоловік [PERSON] (т.1, а.с.10). За змістом висновку експертного дослідження №1 від 25.01.2019 року у [PERSON] виявлені легкі тілесні ушкодження, що мають незначні скороминущі наслідки, у вигляді синців на лівому колінному суглобі та в поперековій ділянці по центру (т.1, а.с.11-12). Постановою судді Дарницького районного суду м. Києва Скуби А.В. від 19.04.2019 року адміністративне провадження відносно [PERSON] за ч.1, ст.173-1 КУпАП у зв`язку з подіями 19.01.2019 року було закрито за відсутністю складу в його діях адміністративного правопорушення (т.1, а.с.42). 27.05.2019 року Дарницьке управління поліції на заяву [PERSON] про зникнення його дружини було направлено лист останньому, в якому значилось, що у телефонній бесіді [PERSON] повідомила працівника поліції про те, що вона нікуди не зникала, а проживає за місцем проживання своєї матері, їх спільна дитина проживає разом з батьком і до дитини вона взагалі повертались не збирається (т.1, а.с.62). Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні дільничний інспектор поліції [PERSON] , допитаний в якості свідка, який пояснив, що кримінальне провадження відносно [PERSON] за ст.125, ч.1 КК України закрито на підставі відсутності складу кримінального правопорушення, а на [PERSON] в 2019 році був складений адміністративний матеріал за ст.184 КУпАП. Від співробітників чув, що ніякого нанесення тілесних ушкоджень позивачу відповідач не завдавав, а остання виїхала з місця проживання добровільно, при цьому їй ніхто не перешкоджав бачитись з сином, але вона ні разу не приїздила. Згідно висновку служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 10.04.2020 року №101-2920/03 з метою забезпечення прав та інтересів дитини Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] та заперечує проти негайного відібрання дитини від батька (т.1, а.с.189-190). За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] пояснили, що 19.01.2019 року ніяких сварок у сторін не було, відповідач не бив позивача, просто сама позивачка безпідставно викликала швидку допомогу для того щоб було для неї виправдання чому вона покинула сина, після чого зі своєю матір`ю переїхали до місця проживання останньої. Дитиною позивачка не цікавилась і ніколи не приїздила, при цьому батько дитини ніколи ніяких перешкод у цьому не вчиняв. Останній повністю займається утриманням та вихованням дитини, створив всі необхідні умови для проживання сина. Суд не може покласти в основу рішення показання позивача [PERSON] про те, що 19.01.2019 року між сторонами виник конфлікт, в результаті якого [PERSON] наніс тілесні ушкодження своїй дружині [PERSON] та її матері, позивач була доставлена до лікарні для лікування, а після виписки повернулась проживати до своєї матері за адресою: [ADDRESS] , а дитина залишилась проживати з батьком без материнської опіки, при цьому [PERSON] категорично відмовляється віддавати дитину матері, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і спростовуються вищеописаними доказами по справі. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання дитини, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки батько дитини [PERSON] має на праві власності будинок [ADDRESS] , в якому проживають спільно батько з сином та 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] , в якому вони зареєстровані, дитина має всі умови для проживання та виховання (окреме спальне місце, меблевий куточок для зберігання сезонних речей, дитяча зона комфорту), батько має навички приготування їжі, позивач працює на підприємстві на постійній основі і має достатній фінансовий стан для утримання дитини, постійна допомога родичів відповідача у вихованні дитини, тому необхідно визначити місце проживання дитини з батьком, що буде повністю відповідати правам та інтересам дитини, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому фінансовий та житловий стан позивача [PERSON] , яка також ставила питання про встановлення місця проживання дитини з матір`ю, не надає як на день подачі позову, так і на теперішній час визначити місце проживання дитини саме з нею. При цьому суд не приймає до уваги положення Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, де зазначено, що малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, оскільки вимоги національного законодавства: ст.21; 22; 24; 51 Конституції України, ст.141 СК України, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" передбачають рівність всіх громадян перед законом і рівність обох батьків щодо виховання та утримання своїх дітей без будь-яких привілеїв і обмежень, включаючи стать особи. При цьому позивач [PERSON] не позбавлена права у побаченнях та спілкуванні зі своєю дитиною ні в їх кількості, ні в часі. У відповідності до ч.1, ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Судом достеменно встановлено, що і підтвердила у судовому засіданні позивач [PERSON] по справі, про те, що вона 19.01.2019 року поїхала з місця проживання дитини з батьком і не з`являлась туди до теперішнього часу, при цьому життю та здоров`ю дитини за місцем її реєстрації та проживання нічого не загрожує, тому за таких обставин вимога первісного позову про відібрання дитини у батька і повернення її матері не підлягає задоволенню. Згідно ст.133; 141 ЦПК України при задоволенні зустрічного позову з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого останнім при зверненні до суду з зустрічним позовом.

Outcome: approved