Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

У липні 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) про стягнення процентів за договором банківського вкладу, трьох процентів річних та відшкодування моральної шкоди. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на свою користь проценти за процентною ставкою договору строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» договір №300131/114246/6-14, укладеного між ним та відповідачем, за період з 01 квітня 2015 року до 31 серпня 2015 року в розмірі 445, 22 доларів США, 3% річних в розмірі 126,52 доларів США, а також відшкодувати немайнову шкоду у розмірі 10 тис. грн.; позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на свою користь проценти за процентною ставкою договору строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» договір №300131/115257/6-14, укладеного між ним та відповідачем, за період з 03 квітня 2015 року до 02 вересня 2015 року в розмірі 337,30 доларів США, 3% річних в розмірі 94,45 доларів США, а також відшкодувати немайнову шкоду у розмірі 10 тис. грн. В обгрунтування вказаних підстав посилались на наступне. Зокрема, позивач [PERSON] уклав із банківською установою - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Договір № 300131/114246/6-14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 01.10.2014 року з правом поповнення, за яким він передав банку грошові кошти в загальному розмірі 8 000,00 дол. США (01.10.2014 року - 3 000,00 дол. США, 02.10.2014 року - поповнення на 2 300,00 дол. США, 04.11.2014 року - поповнення ще на 2 700,00 дол. США) зі строком їх розміщення - 6 місяців, а банк зобов'язався повернути йому вкладені грошові кошти та сплатити проценти в розмірі 11,10 % річних від суми вкладу 01 квітня 2015 року. Другий позивач [PERSON] також уклав із банківською установою - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» аналогічний договір - Договір № 300131/115257/6-14 строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» від 03.10.2014 року з правом поповнення, за яким він передав банку грошові кошти в загальному розмірі 5 980,00 дол. США (03.10.2014 року - 1 380,00 дол. США, 27.10.2014 року - поповнення на 4 600,00 дол. США) зі строком їх розміщення - 6 місяців, а банк зобов'язався повернути йому вкладені грошові кошти та сплатити проценти в розмірі 11,25 % річних від суми вкладу 03 квітня 2015 року. Після закінчення строку дії договорів банківських вкладів, позивачі кожний окремо, 01 квітня та 03 квітня 2015 року, відповідно, звернулись до банку з письмовими заявами про повернення вкладених ними грошових коштів з нарахованими процентами, однак у задоволенні цих заяв їм було відмовлено. У зв'язку з цим 03 квітня 2015 року позивачі були вимушені звернутись до Київського районного суду м. Харкова з позовом про примусове стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на їх користь грошових коштів за договорами банківських вкладів, строк яких закінчився, з нарахованими процентами на день закінчення строку дії договорів, та рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08.09.2015 року, яке набуло чинності, було стягнуто з відповідача на користь позивача [PERSON] грошові кошти за Договором строкового банківського вкладу від 01.10.2014 року у сумі 8000 доларів США та 411,73 доларів США не нарахованих відсотків. Крім того, 06 квітня та 22 травня 2015 року, позивачі повторно зверталися до банку з письмовими заявами про повернення їм вкладених грошових коштів та нарахованих процентів, однак ці заяви взагалі залишились без відповіді та жодної реакції з боку відповідача. Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що до теперішнього часу банківська установа - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» жодного центу за укладеними між ними договорами банківських вкладів (депозитів) їм так і не повернула, чим завдала позивачам не тільки матеріальної, але й моральної шкоди, пов'язаної із порушенням їх законних прав, що призвело до нервових стресів та моральних страждань і переживань, зміни звичного нормального ритму їхнього життя, погіршення стану здоров'я та стосунків у сім'ї і на роботі, позивачі просили суд на підставі ст.ст. 22, 23, 386, 525, 611, 612, 625, 629, 1058, 1060, 1061, 1074, 1167 ЦК України, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» стягнути з відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у примусовому порядку вказані кошти. Позивач [PERSON], який також є представником позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений судом належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив. Представник відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Мизиненко І.О. в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» розпочата процедура ліквідації, а тому нарахування відсотків за борговими зобов'язаннями та 3% річних неможливо, та вимоги позивачів було включено до реєстру кредиторів банку, та відшкодування коштів позивачам буде здійснено у відповідності до процедури, яка передбачена ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди взагалі є не підтвердженими, та недоведеними. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 жовтня 2014 року між [PERSON] та ПАТ «Фінанси та Кредит» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» договір №300131/114246/6-14, у доларах США, за умовами якого банк зобов'язався 01 квітня 2015 року повернути позивачеві [PERSON] вклад та проценти за ставкою 11,10% річних. Згідно з п. 4 цього договору, вкладник має право неодноразово поповнювати вклад протягом всього строку дії договору. 01 жовтня 2014 року позивачем [PERSON] внесено початкову суму вкладу 230 доларів США, та в той же день поповнено вклад ще на 2 770 доларів США. Загалом таким чином 01 жовтня 2014 року позивачем [PERSON] було внесено на депозитний рахунок 3 тис. доларів США. 02 жовтня 2014 року позивач поповнив вклад загалом ще на 2 300 доларів США. 04 листопада 2014 року позивачем поповнено вклад ще на 2 700 доларів США. Загальна сума вкладу після поповнень становила 8 тис. доларів США. Між позивачем [PERSON] та ПАТ «Фінанси та Кредит» було укладено 03 жовтня 2014 року договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт» №300131/115257/6-14, з аналогічними умовами, як і договір №300131/114246/6-14, за винятком процентної ставки, яка за цим договором склала 11,25% річних. Умови цього договору передбачали можливість неодноразового поповнення вкладу. Банк за цим договором зобов'язувався повернути вклад із відсотками через 6 місяців після дати відкриття, тобто 03 квітня 2015 року. В день відкриття вкладу [PERSON] внесено початкову суму вкладу 230 доларів США, позивачем поповнювався неодноразово вклад у таких розмірах: на 1 150 доларів США, 1380 доларів США, та на 4600 доларів США. Загальна сума вкладу склала 5980 доларів США. Після закінчення строку договорів позивачі звернулись до відповідача з приводу повернення коштів, проте останній відмовив у видачі їх вкладу. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2015 року (а.с. 46-48) на користь [PERSON] з ПАТ «Фінанси та Кредит» стягнуто суму банківського вкладу в розмірі 8 тис. доларів США та проценти в розмірі 411,73 доларів США. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Як вбачається з матеріалів справи, банківські строкові вклади (депозит) позивачами були розміщені терміном на 6 місяців і строк їх дії закінчився 01 квітня 2015 року та 03 квітня 2015 року відповідно. 01 квітня 2015 року, 06 квітня 2015 року та 22 травня 2015 року [PERSON] звернувся до відповідача з приводу повернення вкладу, 03 квітня 2015 року, 06 квітня 2015 року та 22 травня 205 року з такими ж вимогами звернувся до банку і [PERSON] Відповідно до п.п. 2, 3 укладених між сторонами договорів банківських вкладів Банк нараховує і виплачує Вкладникам проценти у вищезазначених розмірах за час користування коштами Вкладу виключно протягом строку, визначеного в п. 1 цих договорів, тобто в першому випадку з 01 жовтня 2014 року по 01 квітня 2015 року, в другому - з 03 жовтня 2014 року по 03 квітня 2015 року, включно. Капіталізація процентів, нарахованих на Вклад, не проводиться й ці проценти зараховуються Вкладникам на відповідні рахунки, відкриті у банку на їх ім'я. Вкладники отримують суму процентів, нарахованих на Вклад, після закінчення зазначених строків разом та одночасно із виплатою вкладів. При цьому в п. 6 Договорів банківських вкладів сторони домовилися, що після закінчення строків розміщення Вкладів вони повертаються Вкладникам в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», тобто шляхом перерахування на рахунки Вкладників, до яких застосовується інша процентна ставка згідно тарифів банку, яка в даному випадку, що не оскаржується сторонами, становить 0,0001 % річних. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтвердив та не заперечував, що дане перерахування мало місце позивачам, та процентна ставка була встановлена 0,0001%, яка передбачена була Основними умовами. Як випливає зі змісту укладених між позивачами та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договорів банківських вкладів, їх автоматична пролонгація (без додаткового погодження між сторонами) та зміна умов в односторонньому порядку не передбачена. Відповідно, оскільки безпосередньо в договорах встановлено строки їх дії 6 місяців з моменту укладання цих договорів (01 та 03 жовтня 2014 року), то по настанню визначеної в договорах дати повернення вкладів (02 та 04 квітня 2015 року, відповідно), закінчується і дія укладених між сторонами договорів. Отже, аналіз зазначених вище правових норм та умов договорів банківських вкладів від 01 та 03 жовтня 2014 року дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання банку перед позивачами за договорами банківських вкладів (депозитів) припинились у строки, встановлені цими договорами, а відтак вимоги позивачів про стягнення з банківської установи на їх користь процентів за користування вкладеними грошовими коштами після закінчення строків дії укладених між ними договорів банківських вкладів за процентною ставкою, встановленою цими договорами, є безпідставними, оскільки нарахування таких процентів на вклади умовами самих договорів не передбачено, а їх стягнення за рішенням суду є примусовим продовженням судом строку дії договорів банківських вкладів без погодження сторін, що суперечить нормам цивільного законодавства та суті цивільно-правового договору, як такого (ст. 626 ЦК України). Разом із тим, слід зазначити, що закінчення строку дії договорів і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, моральну шкоду тощо, встановлені договором чи законом. По справі також встановлено, і ця обставина позивачами фактично визнається, що по закінченню дії укладених між ними та банківською установою договорів банківських вкладів належні їм грошові кошти разом із нарахованими процентами були перераховані на поточні рахунки останніх, відкриті на їх ім'я, відповідно до п. 6 договорів. Отже, у подальшому між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору банківського рахунка, в тому числі й що стосується розміру та сплати процентів за користування коштами, які знаходяться на цих рахунках та заборони обмеження прав клієнта щодо вільного розпорядження належними йому коштами (ст. ст. 1066 - 1076 ЦК України). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15. На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 вересня 2015 року прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким у період з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року, включно, в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, якій делеговані всі повноваження тимчасового адміністратора, визначені законом. Отже, починаючи з 18 вересня 2015 року банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Постановою НБУ №898 від 17.12.2015 року відкликано банківську ліцензію та розпочата процедура ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Рішенням Виконавчої дирекції ФГВФО від 18.12.2015 року №230 розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» строком з 18.12.2015 року по 17.12.2017 року, а згодом рішенням №5175 від 27.11.2017 року її було продовжено до 17.12.2019 року. Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах, у тому числі що стосується встановлення відповідних обмежень щодо задоволення вимог кредиторів банку, а також відшкодування вкладникам банку коштів за їх вкладами в межах гарантованої суми (200 000,00 грн.) в процесі здійснення тимчасової адміністрації чи ліквідаційної процедури. До речі, як пояснив в судовому засіданні суду позивач, вони з сином, кожний окремо, вже отримали від Фонду кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом відповідача - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з фінансового ринку. А тому, підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивачів з відповідача відсотків за процентною ставкою відповідно до укладених договорів у суду немає, а тому суд відмовляє в задоволенні цієї позовної вимоги. Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспромож ного банку в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини пятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси. Судом встановлено, що на момент розгляду даної справи у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» розпочата процедура ліквідації, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Судом було встановлено, що позивачі скористались своїм правом та звернулись до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з вимогами про включення їх до реєстру кредиторів, внаслідок чого позивачів було включено до реєстру кредиторів, а тому відшкодування коштів позивачам буде здійснюватись у відповідності до процедури, яка передбачена ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а необхідність нарахування 3% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення зобов'язання відповідно до норм ЗУ «Про захист прав споживачів» суперечать приписам ст. 36, 46 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і тому застосуванню не підлягають. А тому стягнення відсотків та 3% річних з відповідача, який перебуває в стадії ліквідації суперечить вимогам законодавства. А що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то позивачі звернулись до суду з вказаним позовом в рамках ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Крім того, згідно ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. За правилами п. 5 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції). Тобто, згідно ст. 4 Закону України «Про захист прав споживача» на останнього також покладаються обов'язки щодо доведеності заподіяння шкоди небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, яка б давала підстави для задоволення заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди. Також положеннями ст. 16 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що шкода, завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відшкодовується відповідно до закону. У свою чергу відповідно до ст. 711 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару неналежної якості, відшкодовується продавцем або виготовлювачем товару відповідно до положень глави 82 цього Кодексу. Також вирішуючи питання в частині стягнення моральної шкоди суд враховує, що ЗУ «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» N 3390-VI від 19 травня 2011 р., яким внесено зміни в положення п. 5 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів», що передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), визначено термін такої шкоди - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Отже, законом передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), тільки за умови, що така шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть у зв'язку з придбанням товару неналежної якості. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що в спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров"я або смертю. У справі не встановлено обставин, з якими Закон пов'язує право споживача на відшкодування моральної шкоди, тому в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити, а доказів застосування ст. 23 ЦК України до суду надано також не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому суд відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. На підставі ст. 141 ч.1 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи, що позивачеві відмовлено в задоволенні позову, тому судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed