Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до Рішення № 478 Виконавчого Комітету Печерської районної ради депутатів трудящих від 14.09.1970 року її мати [PERSON] отримала на свою сім'ю квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира, в якій проживала вся сім'я позивачки, стала об'єктом шахрайських дій зі сторони осіб, які у подальшому незаконно заволоділи нею. Внаслідок протиправних дій громадянин [PERSON] подав до суду копію дублікату договору № 1 від 28.08.1995 року на квартиру [ADDRESS] без її підпису на цих договорах, по якому зареєстрував у БТІ квартиру, а також позов до суду по договору займу на суму 13 860,00 грн. без її підпису. Брокерська контора № 244000 «Оптима», яка без підпису позивачки оформляла договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], згідно ухвали Ватутінського районного суду м. Києва від 13.03.1997 року ніколи не існувала та не була ніде зареєстрована в м. Києві. Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 31.08.2000 року у справі № 1-10/2000, було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] і визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28.08.1995 року, у зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про виселення - залишено без задоволення, стягнуто з [PERSON] за договором позики суму у розмірі 43 072,92 грн. При виконанні вказаного вище рішення суду державний виконавець ВДВС Деснянського районного управління юстиції в м. Києві Шило С.М. неправомірно передав квартиру громадянину [PERSON] Передачу квартири було оформлено Актом передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів від 01.02.2002 року, затвердженого начальником ВДВС Деснянського районного управління юстиції у місті Києві 07.02.2002 року, яким двокімнатна квартира, загальною площею 51.9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] була передана [PERSON] за 51 912,00 грн. Незважаючи на рішення Мінського районного суду м. Києва від 31.08.2000 року, де було встановлено порушення прав неповнолітньої дитини [PERSON], [PERSON] свідомо повторно заволодів цією ж квартирою та перепродав її [PERSON] за 202000, 00 грн. (40000, 00 доларів США). Після тривалих судових спорів Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року (справа №2а-16695/11/2670) було задоволено частково позов [PERSON], [PERSON] до ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, треті особи: Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація, Орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON], [PERSON] про визнання протиправним акту та постанови, визнано протиправним та скасовано Акт передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів, від 01.02.2002 року, затвердженого начальником ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 07.02.2002 року. Вказана постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року набрала законної сили. Враховуючи вищевикладене, квартира [ADDRESS] належить [PERSON], однак користуватися своїм майном вона не має можливості, оскільки [PERSON] після незаконної передачі йому квартири продав її згідно договору купівлі-продажу від 26.05.2006 року своїй довіреній особі [PERSON], яка є недобросовісним набувачем. Після цього [PERSON], застосувавши фізичну силу, вибила та поставила нові двері у квартирі, ключі до яких позивачці не дали, а потім, застосувавши фізичну силу, позивачку з сім'єю з квартири викинули, де залишились всі їх речі. [PERSON] поселилася разом зі своєю сім'єю в спірній квартирі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2006 року позов [PERSON] про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] був залишений без розгляду. На сьогодні фактично [PERSON], [PERSON] чинять позивачці перешкоди у користуванні її власністю. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить витребувати у [PERSON] приміщення квартири [ADDRESS] у власніс ть [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. 12.03.2018 року від третьої особи [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, в яких остання просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та розглядати справу у її відсутність. 19.03.2018 року від позивачки [PERSON] до суду надійшли письмові пояснення, в яких вона зазначає, що квартира, якою заволоділи [PERSON] та [PERSON], не є державною, яку надають безплатно, а є кооперативною квартирою, за яку [PERSON] виплачувала пай за квартиру 15 років. На сьогоднішній день [PERSON], яка отримувала квартиру згідно рішення про надання квартири, не витримавши страждань від протиправних дій судового виконавця, [PERSON] та [PERSON] та бездіяльності міліції, померла, а [PERSON] та [PERSON] через незаконні протиправні дії та перешкоди зі сторони [PERSON] не мають можливості користуватися жилим приміщення за адресою: [ADDRESS], чим порушуються їх права на житло, оскільки вказана квартира була єдиним їхнім житлом та на яку згідно законодавства не можна було проводити стягнення оскільки вона є кооперативною власністю з повністю виплаченим паєм. Крім цього, як встановлено Окружним судом м. Києва та підтверджується Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2002 року про зняття арешту з квартири [ADDRESS], на квартиру був накладений арешт, у зв'язку з чим всі дії судового виконавця є незаконними та відповідно свідоцтво [PERSON] на квартиру є нікчемним. [PERSON] добре знала, що в зазначеній квартирі проживала сім'я [PERSON], яка захищала свої права на житло в судовому порядку та в порядку звернень до правоохоронних органів, у зв'язку з шахрайськими діями [PERSON], однак умисне уклала нечинний правочин (договір купівлі-продажу), порушуючи в першу чергу права неповнолітньої особи, яка проживала в зазначеній квартирі. Оскільки при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2006 р. сторони порушили права неповнолітньої дитини - [PERSON], і вказаний договір купівлі-продажу був вчинений без дозволу органу опіки та піклування, то відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України такий правочин є нікчемним. Після незаконного вселення [PERSON] в квартиру було жорстоко побито неповнолітню доньку позивачки [PERSON], після чого її було доставлено до відділення нейрохірургії і при обстеженні встановлено діагноз: ЗЧМТ, СГМ. Після лікарні неповнолітня [PERSON] спробувала повернутися в квартиру, де вона проживала, однак [PERSON] перешкодила цьому, не пустивши до квартири, в якій після силового незаконного виселення залишились все майно сім'ї [PERSON]. З цього часу сім'я [PERSON] вимушена була тимчасово проживати в різних місцях. Зазначене ще раз підтверджує злий умисел [PERSON] та [PERSON], які, укладаючи договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], добре знали, що в квартирі знаходяться речі домашньої обстановки та вжитку, а також, що в квартирі були зареєстровані [PERSON], [PERSON] (неповнолітня), [PERSON], однак в п.15 Договору зловмисники вказали неправдиву інформацію, що «квартира вільна від речей домашньої обстановки та вжитку та в ній ніхто не зареєстрований». В зв'язку з порушенням прав позивачки [PERSON] та [PERSON], створенням жахливих умов для існування, [PERSON] просить суд задовольнити позовні вимоги. 17.05.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідачки [PERSON] заперечує проти задоволення позову, оскільки до позову позивачкою долучено вибіркові копії документів, які не мають жодного відношення до предмету даного позову та не відображають дійсну ситуацію цього тривалого судового марафону. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує рішеннями судів адміністративної юрисдикції, які в 2012 році визнали протиправним та скасували акт державного виконавця від 01.02.2002 року. Відповідачка звертає увагу суду на той факт, що на момент винесення рішення в 2012 році виконавче провадження було знищено за строками зберігання. Також відповідачка вказує, що Постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року не має для даної справи ніякого значення, оскільки [PERSON] отримав право власності на спірну квартиру [ADDRESS] на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2002 р. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17.05.2005 р., задоволено позов [PERSON] про усунення перешкод в здійсненні ним права власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно Довідки «ЖБК Арсеналець-6» від 15.07.2005 р. [PERSON] та її дочка [PERSON] зняті з реєстрації місця проживання в [ADDRESS] на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.05.2005р. 26.05.2006 р. відповідачка стала власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу. На момент придбання нею квартири пройшли всі процесуальні строки, було дотримано всіх вимог законодавства, про що свідчать рішення судів. В лютому 2015 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року за нововиявленими обставинами та скасування рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року із посиланням на Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року, вважаючи дане судове рішення нововиявленою обставиною. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2016 року у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року за нововиявленими обставинами по цивільній справі за позовом [PERSON], до [PERSON], [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, позбавлення права користування житловою площею та за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Головного управління Державної міграційної служби у Києві, про визнання займу недійсним або нікчемним, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним або нікчемним та його скасування, визнання нікчемним та скасування договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття реєстрації відмовлено. Таким чином, Постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року вже була підставою для перегляду рішення суду, що набрало законної сили. На підставі викладеного представник відповідачки просить у задоволенні позову відмовити. 25.06.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якій зазначено про те, що відповідач у своєму відзиві ставить під сумнів Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року, а також зазначає, що вказана постанова не має значення для даної справи, однак таке твердження є неправдивим, що можна розцінити як умисне введення суду в оману. Поданий [PERSON] позов стосувався оскарження дій нотаріуса, який відмовив у видачі свідоцтва з інших підстав. Також є неправдиве твердження представника відповідача, що позивачка знята з реєстрації місця проживання в [ADDRESS]. Зазначене в відзиві рішення суду, всупереч вимогам п.1 ч.5 ст.178 ЦПК України, не надано. При цьому представник зазначає, що сам факт реєстрації чи її відсутності не може бути перешкодою для пред'явлення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. Надалі представник відповідача стверджує, що відповідач [PERSON] стала власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу, однак всупереч вимогам п.1 ч.5 ст.178 ЦПК України зазначеного нею договору суду не було надано. На момент придбання квартири [PERSON] було лише одне рішення суду (рішення Мінського районного суду м. Києва від 31.08.2000р. у справі №1-10/2000, залишеного без ухвалою Київського міського суду від 15.11.2000р.), яким було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] і визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28.08.1995р., зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про виселення залишено без задоволення, а також стягнуто з [PERSON] борг за договором позики у розмірі 43 072,92 грн.. Таким чином на момент купівлі квартири суд визнав недійсним договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] оформив на себе спірну квартиру. Таким чином на той час (коли рішення набрало законної сили) квартира не належала [PERSON] Саме на виконання вказаного рішення державний виконавець протиправно передав квартиру, яка належала позивачці, згідно акту від 01.02.2002р. [PERSON] Про те, що йшли судові спори, було добре відомо [PERSON], яка представляла в судах навіть інтереси [PERSON], однак вона разом з ним умисно уклала договір купівлі-продажу, на який посилається в запереченнях на позов. [PERSON], як особа, яка має юридичну освіту, повністю усвідомлювала, що вона приймала участь в протиправних діях щодо заволодіння чужого майна, яким незаконно користується на даний час. Твердження [PERSON] та її представника, що [PERSON] нібито законно отримав спірну квартиру на підставі якогось «рішення суду» не відповідає дійсності. Аргументи, наведені у відзиві представником відповідача, підлягають відхиленню. На підставі викладеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги. 22.06.2018 року до суду надійшов відзив на позов від третьої особи [PERSON], в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 06.06.1996 року по звинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 141 КК України, встановлено, що 28.08.1995 року [PERSON] отримала гроші у [PERSON] згідно із договором займу, укладеним між ними 28.08.1995 року. Отримані гроші [PERSON] планувала вкласти для розвитку свого бізнесу з продажу квітів на ринку разом з її приятелем [PERSON] Однак, в зазначений договором займу строк гроші повернути [PERSON] не змогла та після повного поновлення її прав [PERSON] вирішила борг не повертати та стала звертатись до судів і прокуратури, стверджуючи, що договір займу з [PERSON] вона не укладала та гроші не отримувала. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року, через шість років після знищення матеріалів виконавчого провадження, визнано недійсним акт державного виконавця від 01.02.2002 року. Однак даний акт державного виконавця за своєю юридичною природою є лише адміністративним актом органу власних повноважень, а не правовстановлюючим документом на об'єкт нерухомості. Право власності до [PERSON] перейшло 17.01.2003 року на підставі Свідоцтва про власності, підставою для видачі якого було рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2002 року. Постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року не змінює і не скасовую чинності рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2002 року. Крім того, у 2013 році [PERSON] вже зверталась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним. [PERSON] вважає, що [PERSON] діє всупереч завданню цивільного судочинства та зловживає правами, які закон надає позивачу у цивільній справі. На підставі викладеного третя особа [PERSON] просить у задоволенні позову відмовити. 25.06.2018 року до суду надійшов відзив на позов від третьої особи [PERSON], в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року не змінює і не скасовую чинності рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2002 року. Акт державного виконавця щодо передачі стягувачеві квартири, не реалізованої з прилюдних торгів, є за своєю юридичною природою лише адміністративним актом органу власних повноважень, а не правовстановлюючим документом на об'єкт нерухомості. [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру від 17.01.2003 року. [PERSON] зазначає, що її матір [PERSON] купила спірну квартиру у попереднього власника [PERSON] вже після спливу строків позовної давності щодо оспорювання будь-яких правовстановлюючих документів між попередніми власниками, що є підставою для відмови [PERSON] в позові. Крім того, у 2013 році [PERSON] вже зверталась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року їй було відмовлено в задоволенні позову. [PERSON] вважає, що [PERSON] діє всупереч завданню цивільного судочинства та зловживає правами, які закон надає позивачу у цивільній справі. На підставі викладеного третя особа [PERSON] просить суд у задоволенні позову відмовити. 23.09.2018 року від позивачки до суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких [PERSON] просить суд вжити заходів для запобігання зловживання процесуальними правами, [PERSON], [PERSON], [PERSON], які намагаються навмисно затягнути розгляд справи, зняти арешт з квартири [ADDRESS], перепродати її іншим громадянам, чим намагаються збільшити позивачці та її родині збитки, у зв'язку з чим просить суд провести розгляд справи за наявними в справі матеріалами. Крім того, підтвердження зловживання своїми процесуальними правами є фактичне підтвердження спілкування [PERSON], [PERSON] і [PERSON] і повідомлення про розгляд справи, які подали свої відзиви на позов, не отримуючи повістки та нібито не повідомлені про розгляд справи, при цьому навіть вказали під копірку написані ідентичні прохання суду, які нічим не відрізняються один від одного, що є доказом їх спілкування та повідомлення про розгляд справи, а також зловживання своїми правами. У зв'язку з тим, що дана поведінка [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказує на навмисне затягування справи і перешкоджання в розгляді справи, позивачка просить суд розглянути справу та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивачка та представник позивачки у судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у Відзиві на позов. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Рішенням Виконавчого комітету Печерської районної ради депутатів трудящих № 478 від 14.09.1970 року «Про затвердження пропозиції правління житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець 6» про надання житлової площі членам вищезгаданого кооперативу» громадянці [PERSON] надано на родину з двох осіб окрему двокімнатну квартиру [ADDRESS] Згідно Договору купівлі-продажу від 28.08.1995 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 27 т. 1). Ухвалою Ватутінського районного суду м. Києва від 03.07.1997 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS], придбану за договором купівлі-продажу від 28.08.1995 року [PERSON], заборонено здійснювати дії, пов'язані з її відчуженням (а.с. 22 т. 1). Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 31.08.2000 року задоволено позов [PERSON] та визнано договір купівлі-продажу від 25.08.1995 року квартири [ADDRESS] (зареєстрований на Київській універсальній біржі) недійсним. Позов [PERSON] до [PERSON] про виселення залишено без задоволення. Позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми задоволено частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 43 765, 92 грн. (а.с. 31-32 т. 1). Згідно Акту передачі квартири стягувачу, не реалізованої з прилюдних торгів від 01.02.2002 року державного виконавця ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Шило С.М., затвердженого начальником ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві 07.02.2002 року, квартиру [ADDRESS], що складається з двох кімнат, жилою площею 33.2 кв.м., загальною площею 51,1 кв.м. передано [PERSON] (а.с. 43 т. 1). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2002 року скасовано арешт, накладений ухвалою Ватутінського районного суду м. Києва від 03.06.1997 року на квартиру [ADDRESS] (а.с. 23 т. 1). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.10.2002 року скаргу [PERSON] задоволено та скасовано постанову державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В. від 26.09.2002 року про відмову в оформленні права власності на квартиру [ADDRESS] згідно «Акту передачі квартири стягувачу нереалізованої з прилюдних торгів» (а.с. 156-157 т. 1). Відповідно до Свідоцтво про право власності від 17.01.2003 року, посвідченого державним нотаріусом П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Лазарук О.В., [PERSON] належить право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 155 т. 1). Згідно Договору купівлі-продажу від 26.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №1872д, [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 20 т. 1). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.08.2006 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, відділ ГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві про усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру та виселення залишено без розгляду (а.с. 38 т. 1). Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року задоволено частково позов [PERSON], [PERSON] та визнано протиправним та скасовано Акт передачі квартири стягувачеві, не реалізованої з прилюдних торгів, від 01.02.2002, затвердженого начальником Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 07.02.2002, яким квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS], була передана [PERSON] (а.с. 9-12 т. 1). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05.09.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.10.2010 року скасовано та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовлено (а.с. 36 т. 1). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04.12.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON]. відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року залишено без змін (а.с. 168-168 т. 1). Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 року апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року залишено без змін (а. с. 14-16 т. 1). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.11.2015 року апеляційні скарги [PERSON], [PERSON] в інтересах [PERSON], [PERSON] задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.08.2015 року скасовано, а питання про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 126-128 т. 1). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2016 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.10.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, позбавлення права користування житловою площею, та за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, про визнання займу недійсним або нікчемним, визнання свідоцтва про право власності на квартиру недійсним або нікчемним та його скасування, визнання нікчемним та скасування договору купівлі-продажу квартири, усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації (а.с. 158-162 т. 1). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.07.2016 року касаційну скаргу Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, [PERSON], [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2012 року та ухвалу Київського адміністративного суду від 23.12.2014 року - без змін (а.с. 17-19 т. 1). Вирішуючи вимоги кожної із сторін у справі, суд враховує наступні вимоги закону. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як встановлено при розгляді справи, Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.02.2002 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 року, скасовано акт державного виконавця щодо передачі [PERSON] квартири [ADDRESS], нереалізованої з прилюдних торгів. Разом з тим, як свідчить зміст свідоцтва про право власності від 17.01.2003 року, зазначене свідоцтво було видано не лише на підставі акту державного виконавця, а й на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30.10.2002 року у справі за скаргою [PERSON], яким зобов"язано П"ятнадцяту Київську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 155 т. 1). Як вбачається з письмових матеріалів справи, рішення суду від 30.10.2002 року ніким не скасовано, є чинним, а тому відповідно до положень ст. 14 ЦПК України є обов"язковим до виконання. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Таким чином, особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Отже, для застосування статей 387,388 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є єдиним власником майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами. При цьому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно (таке право власності має існувати на момент звернення з позовом до суду). Однак, позивачкою не надано документів, які підтверджують, що їй належить на праві особистої приватної власності квартира [ADDRESS]. В Постанові пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року зазначено, що майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Також, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 6 Листа «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» від 27 вересня 2012 року за № 10-1387/0/4-12, зазначив захист права особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України (постанова від 30 січня 2012 р. № 6-61цс11). Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що за таких обставин, коли є чинним рішення районного суду, яким зобов'язано П'ятнадцяту Київську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право власності на квартиру й на виконання цього рішення державним нотаріусом було видано згадане свідоцтво, на даний час власником нерухомого майна є відповідач [PERSON], позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що вона має право на витребування майна, підстав для того, щоб витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння та скасувати державну реєстрацію немає, а тому суд вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed