Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення із відповідача Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на його користь 280619,10 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 жовтня 2015 року по 27 червня 2019 року. Позовні вимоги мотивує тим, що він з 1998 року працював в ЛМКП «Львівтеплоенерго» на різних посадах. 07.09.2015 звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.05.2018 року на користь позивача стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» недорахованої заробітної плати в розмірі 42073,00 грн. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30.08.2018 року дане рішення залишено без змін. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 29.01.2019 року на користь позивача стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 42595,72 грн. та 1500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи, що з дня звільнення з роботи заробітна плата йому не була виплачена в повному обсязі, то у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку. В зв`язку з вказаним, просить позов задоволити. 08.11.2019 року представник відповідача ЛМКП "Львівтеплоенерго» подала до суду відзив в якому просить застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, оскільки різниця недонарахованої заробітної плати згідно рішень судів становить 12,3% від загальної суми нарахованої і отриманої заробітної плати. Також заперечила витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. як необґрунтовані. 27.11.2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій вона зазначає, що згідно розрахункових листків по заробітній платі позивача за період: січень-квітень 2012 року та з 01.11.2012 року по 30.09.2015 року позивачу було нараховано та виплачено відповідачем заробітну плату в сумі 227 471, 59 грн., а як було встановлено судом, відповідач недорахував та недоплатив позивачу за цей період заробітну плату в сумі 42073,00 грн. що становить 18,5% від фактично нарахованої і отриманої заробітної плати за даний період. 09 квітня 2020 року від представника відповідача ЛМКП «Львівтеплоенерго» надійшли додаткові пояснення в яких вона просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи це тим, що позивач пропустив трьох місячний строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, зазначила, що з розрахунком позивача погоджується, але останній свідомо затягував із часом звернення до суду з даним позовом для того щоб збільшити суму стягнення середнього заробітку. Просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18 травня 2018 року у справі за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати вирішено позов задоволити частково та стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату в розмірі 42073,00 грн. без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 серпня 2018 року дане рішення Залізничного районного суду м.Львова від 18 травня 2018 року залишено без змін. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 29 січня 2019 року у справі за позовом [PERSON] до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати вирішено позов задоволити частково та стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь [PERSON] компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати в розмірі 42595,72 грн. без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже вказаними рішеннями Залізничного районного суду м.Львова було встановлено факт невиплати позивачу заробітної плати станом на день його звільнення, а саме 07.09.2015 року. 27 червня 2019 року відповідачем було проведено з позивачем повний розрахунок по заробітній платі, що підтверджується випискою від 27.06.2019 року. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Остаточний розрахунок на виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року проведений відповідачем 27 червня 2019 року. Посилання представника відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) як на підставу для відмови у задоволенні позову є безпідставними, оскільки у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини не здійснював тлумачення статті 117 КЗпП України та лише констатував можливість двоякої дії цієї статті, вказавши при цьому, що, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Беручи до уваги, що повний розрахунок з [PERSON] був проведений 27 червня 2019 року, тому перебіг тримісячного строку звернення до суду почався з 28 червня 2019 року, а відтак, суд приходить до висновку, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 16 вересня 2019 року не пропустив тримісячний строк звернення до суду. За таких обставин, суд вважає безпідставним твердження представника відповідача про те, що у позові необхідно відмовити у зв`язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду, та не бере ці твердження до уваги. Позивач надав суду розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільнені у розмірі 280619,10 грн., який охоплює період з 08 вересня 2015 року по 27 червня 2019 року. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц прийшла до висновку, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Позивач звернувся до суду з цим позовом у вересні 2019 року, тобто зі спливом чотирьох років після звільнення з роботи, яке мало місце 07 вересня 2015 року. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів ні під час розгляду даної справи, які б вказували на те, що він звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати щодо недорахованої заробітної плати. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що позивач не знав про його право на отримання заробітної плати не нижче від мінімальної та на отримання доплат за шкідливі умови праці та професійну майстерність, зокрема, не був ознайомлений із колективним договором, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право. Відповідач під час розгляду справ Залізничним районним судом м.Львова заперечувала проти права позивача на отримання недорахованої заробітної плати, а тому факт порушення цього права та сума відповідної недорахованої, невиплаченої заробітної плати були встановлені лише під час судового розгляду. Сума недорахованої, невиплаченої заробітної плати в розмірі 42073,00 грн., яка встановлена рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 травня 2018 року у справі № 462/183/18, є більш ніж у шість разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (280619,10) грн. З огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 80000,00 грн. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, то суд прийшов до наступних висновків. Згідно з п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Позивачем, як на підставу понесених ним витрат пов`язаних з правничою допомогою адвоката, подано до суду витяг з договору про надання правничої (правової) допомоги від 02.09.2019 року, додаткову угоду до договору про надання правничої (правової) допомоги від 02.09.2019 року, акт приймання-передачі від 09.09.2019 року, розрахунок витрат від 12.09.2019 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №36 від 12.09.2019 року про сплату коштів в розмірі 2500 грн. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 08.11.2019 року представник відповідача зазначила, що витрати на правову (професійну правничу) допомогу в розмірі 2500 грн. заперечує як необґрунтовані. Разом з тим, зі змісту ч.6 ст.137 ЦПК України вбачається, що саме на іншу сторону покладено обов`язок обгрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу адвоката, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Оскільки представник відповідача не надав будь-яких доказів того, що витрати позивача які він поніс на професійну правничу допомогу є необґрунтованими, суд приходить до висновку що витрати позивача на правничу допомогу слід покласти на відповідача. Крім цього, відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved