Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

У позові до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] ( далі Відповідачі), уточненому в процесі розгляду справи, ПАТ „ Акціонерний банк „ Синтез" ( далі Банк) на підставі ст.33, 35,39,40 ЗУ „ Про іпотеку" в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № KfF-14/07-04 від 05.03.2007 року у сумі 205113,83 грн ( далі Кредитний договір) просив звернути стягнення на майно відповідачів, що є спільною частковою їх власністю (у тому числі, і [PERSON].) - трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Квартира передана в іпотеку на підставі іпотечного договору від 05.03.2007 року на забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором [PERSON]. Позовні вимоги позивач обґрунтовував посилаючись на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.03.2013 року , яким з відповідачів та [PERSON], як поручителя боржника, було стягнуто у солідарному порядку 205113,82 грн. заборгованості за вказаним кредитним договором та судові витрати. Рішення набрало законної сили, але відповідачами не виконується. Оскаржуваним рішенням позов Банку задоволено повністю. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KfF-14/07-04 від 05.03.2007 року у сумі 205113,82 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, на підставі іпотечного договору від 05 березня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством „Акціонерний банк „Синтез" та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а саме на трикімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 71,7 кв. м., з яких житлової площі 42,6 кв.м., що належить Відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Деснянської районної ради народних депутатів 14.10.1993 року згідно з розпорядженням від 12.10.1993 року № 1435, яке зареєстровано Чернігівським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 156 під реєстровим № 16522 та занесено до електронного реєстру прав власності на нерухоме майно під реєстраційним номером № 17904774". Також, встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України « Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України « Про іпотеку», з початковою ціною предмета іпотеки,на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб»єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог, відмовити. Апелянт осилається на передчасність позову, так, як за умовами Договору строк виконання зобов»язання закінчується лише 04.03.2014 року , тобто, право звернення на предмет іпотеки виникає лише у разі невиконання умов Договору повністю. Крім того, апелянт зазначає, що суд безпідставно не врахував заперечення відповідача, який надав докази часткової сплати боргу, на момент розгляду справи в суді у розмірі 15000,00 грн. Порушеннями, які на думку апелянта впливають на законність рішення, є ігнорування судом вимог ст.. 212 та 215 ЦПК України щодо належної оцінки доказів та вимог закону щодо зазначення чітких мотивів ухваленого рішення, у тому числі з врахуванням принципу справедливості, розумності, виваженості та з врахуванням співмірності боргу з вартістю предмета іпотеки. Щодо порушення судом першої інстанції вимог матеріального права, апелянт вказує на невідповідність резолютивної частини рішення вимогам ст.. 39 Закону України « Про іпотеку» та ігнорування судом положень ч.3 ст. 39 цього Закону, яким передбачено право суду відмовити у достроковому зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо порушенням не завдано збитків іпотеко держателю і не змінено обсягу його прав. Письмових заперечень на скаргу не надходило. Позивач на вимогу суду надав розрахунок розміру фактичної заборгованості відповідачів на час ухвалення судового рішення з підтвердженням факту часткового погашення заборгованості станом на 30.09.2013 року, яке проведено відповідачем добровільно, тобто, поза межами процедури примусового виконавчого провадження. Суду також надана довідка про те, що виконавче провадження за рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.03.2013 року відкрите, але стягнення не проводились. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у засіданні апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом вірно встановлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі договору №№ KfF-14/07-04 від 05.03.2007 року та правовідносини, що випливають з іпотечного договору від 05.03.2007 року Суд також правильно визначив закон, який регулює спірні правовідносини та який підлягав застосуванню. Апеляційним судом з документів наявних у справі( а.с.86,87) та додатково наданої позивачем інформації ( розрахунку, встановлено, що в період з квітня 2013 року по листопад 2013 року на рахунок Банку відповідачем [PERSON] було сплачено окремими платіжними документами 15000,00 грн, що не було враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення. Мотиви відхилення таких доказів у рішенні відсутні. Отже, загальна сума заборгованості становить 190113,82 грн і складається з простроченої заборгованості по кредиту в розмірі 173778,06 грн, пені за несвоєчасне погашення кредиту - в розмірі 14733,57 грн, простроченої заборгованості за відсотками в розмірі 176,34 грн та пені за несвоєчасне погашення відсотків в розмірі 1436,85 грн. , саме на вказану суму розмір стягнення та окремі його складові підлягали зменшенню. Таким чином, унаслідок неповноти з»ясування обставин справи, вирішуючи питання звернення стягнення на предмет іпотеки, суд визначив розмір заборгованості відповідачів на 15000,00 грн. більшою, ніж вона була фактично після сплати боржником 15000,00 грн. Крім не правильно встановлених фактичних обставин справи, суд в резолютивній частині рішення, усупереч приписам ст..215 ЦПК України, ст. 39 Закону України « Про іпотеку», а також п.42 роз»ясень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зазначив загальний розмір вимог позивача, не зазначивши його всіх складових, що підлягають сплаті з вартості предмета іпотеки. Враховуючи встановлене, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги в зазначеній частині обґрунтованими, а рішення таким, що підлягає частковій зміні, а саме, в частині розміру заборгованості в рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині змісту абзацу другого резолютивної частини рішення. Доводи апелянта щодо передчасності звернення позивача з позовом до збігу строку договору, тобто, до 04.03.2014 року, також, щодо справедливості та виваженості, а також розумності судового рішення не заслуговують на увагу, так як такі доводи є переліченням загальних засад цивільного судочинства безвідносно до конкретних обставин справи, які доведені конкретними доказами. Доводи скарги щодо неврахування судом співмірності боргу та вартості предмету іпотеки , а також щодо ненастання збитків у Банку від порушення зобов»язань боржниками, також не заслуговують на увагу, оскільки за змістом наведених положень закону, врахування таких фактів є не обов»язком, а правом іпотекодержателя.

Outcome: partial