Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У вересні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Вінницької дирекції українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» про відшкодування матеріальної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 5 грудня 2012 року під час виконання трудових обовязків - розношення пошти, вона впала, чим набула виробничу травму, а саме: перелом лівої руки у двох місцях, травма лівої частини тулубу, спини та лівої ноги. На лікуванні позивач знаходилась 212 діб, перенесла дві операції, проте інвалідність їй не була призначена, хоча в неї діє лише одна рука. Головою МСЕК, позивачу було поставлено 25% втрати працездатності. Також позивач зазначає, що в травні 2014 року була порушена кримінальна справа. Витрати на оплату двох операцій та реабілітаційний період [PERSON] здійснювала за власні кошти. Фонд за лікування їй повернув лише 300 грн. На даний час позивачу необхідно проводити курс реабілітації після травми, так як рука не працює. На думку позивача, за проханням директора «Укрпошти», Фонд підробляє акти на не виробничу травму, а МСЕК - занижує відсотки, щоб були середні тілесні ушкодження. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з Вінницької дирекції українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» на її користь матеріальне відшкодування у вигляді одноразової виплати у сумі 500\~000 грн. та щомісячної виплати довічно в розмірі трьох мінімальних зарплат. Отримані кошти будуть витрачені на лікування в [PERSON] або в Ізраїлі. Ухвалою суду від 04 листопада 2016 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у м. Вінниці. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що [PERSON] вже було призначено Фондом одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в розмірі 23 766,00 грн. та призначено щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, в розмірі 237,66 грн. Тобто вимоги позивача вже виконані. Просили відмовити [PERSON] в задоволенні її позову в повному обсязі. В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у м. Вінниці [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в задоволенні даного позову. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача [PERSON], [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 5 грудня 2012 року о 15.30 год. працівник Вінницької дирекції УДППЗ «Укрпошта» [PERSON] під час виконання своїх трудових обовязків доставки кореспонденції, біля будинку № 30 по вул. Колхозній впала і пошкодила руку, а саме: закритий уламковий перелом лівого лігтьового відростку зі зміщенням. Даний факт підтверджується актом № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом [PERSON] (а.с. 7-11). На підставі вищевикладеного було проведено розслідування нещасного випадку та встановлено, що причиною настання нещасного випадку є незабезпечення листоноші [PERSON] спецвзуттям (чоботи зимові). Нещасний випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом, відповідно п. 15 абзац 2 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232, нещасний випадок стався при виконанні трудових обовязків в робочий час і на нього складається акт форми Н-1. Особою, дії або бездіяльність якої призвели до нещасного випадку є [PERSON] начальник ВПЗ №12 поштампу ВД УДППЗ «Укрпошта». Даний факт підтверджується актом проведення розслідування нещасного випадку, що стався 5 грудня 2012 року о 15 год. 30 хв. У поштампі Вінницькій дирекції Українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» від 13.05.2013 року (а.с. 12-16). Разом з тим, слід зазначити, що спочатку відповідачем нещасний випадок з позивачем визнавався таким, що не пов'язаний з виробництвом (а.с. 28-31, 32-34, 35), а лише згодом, після повторно проведення розслідування, нещасний випадок був визнаним таким, що пов'язаний з виробництвом. Статтею 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначено, що сстраховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. З листів непрацездатності, суд вбачає, що в результаті нещасного випадку на виробництві, позивач знаходилась на лікарняному 212 діб (а.с. 18-21). Підтвердженням факту отримання закритого уламкового перелому лівого лігтьового відростку зі зміщенням є виписки з МКЛ ШМД, згідно якої також вбачається, що позивачу було проведено дві операції: 11.12.2012 року та 03.04.2013 року (а.с. 36, 37). Згідно довідки МСЕК від 04.07.2013 року, [PERSON] втратила 25% професійної працездатності. [PERSON] інвалідності не встановлена (а.с. 26). Також слід зазначити, що на підставі нещасного випадку з [PERSON] повязаного з виробництвом, 30.05.2014 року було розпочате кримінальне провадження № 12014020010003843 за ч. 1 ст. 172 КК України (а.с. 39). Однак, постановою старшого слідчого СВ відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ ВМВ УМВС України у Вінницькій області майором міліції [PERSON] від 18.06.2015 року дане кримінальне провадження було закрите у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 271, ч. 1 ст. 367 КК України (а.с. 40-41). Проте ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2015 року вищевказану постанову було скасовано (а.с. 42). З матеріалів справи, суд вбачає, що [PERSON] зверталася в суд з позовом до Департаменту охорони здоров'я та курортів Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи про зобов'язання вчинити дії (направити її на експертизу в НДІРІ ВНМУ для встановлення інвалідності). Так, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24.09.2013 року в задоволенні адміністративного позову [PERSON] було відмовлено повністю (а.с. 44-46). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до листа Міністерства охорони здоров'я України від 23.11.2015 року, підстав для встановлення групи інвалідності [PERSON] немає, а порушення функції лівої руки внаслідок отриманої у 2012 році виробничої травми у легкому ступені обмежують життєдіяльність і відповідають 25% втрати працездатності (а.с. 47). Пунктом 1.14. Інструкції визначено, що для запобігання випадків травмування листоноші на доставній ділянці забороняється при доставці пошти пішки рухатись по льоду, в ожеледь без взуття на нековзній підошві або без пристосувань проти ковзання. Також, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 березня 2016 року було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України про стягнення матеріального відшкодування у вигляді одноразової виплати та щомісячної виплати довічно у розмірі трьох мінімальних зарплат (а.с. 66). Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку: 1) своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: а) допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; б) одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; в) щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого; г) пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; д) пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; є) допомогу дитині відповідно до статті 9 цього Закону. Відповідно до ст. 28 вищевказаного Закону, страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата), а також страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого). Тобто законодавцем обовязок відшкодування шкоди, заподіяної працівникові, покладений в повному обсязі на Фонд. Згідно зі статтею 30 вищевказаного Закону, ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю Фонду і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоровя. Згідно ст. 34 вищевказаного Закону, сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Сума щомісячної страхової виплати не повинна перевищувати середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. У разі стійкої втрати професійної працездатності, встановленої МСЕК, Фонд соціального страхування від нещасних випадків проводить одноразову страхову виплату потерпілому, сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожний відсоток втрати потерпілим професійної працездатності, але не вище чотирикратного розміру граничної суми заробітної плати (доходу), з якої справляються внески до Фонду. Середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв'язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 10 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»). Відповідно до частин другої, третьої статті 40 цього Закону страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у звязку зі страховим випадком; зазначений строк встановлюється МСЕК. В ст. 40 вищевказаного Закону зазначено, що одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Отже, вирішуючи питання про право потерпілого на отримання страхових виплат, слід виходити із вимог статей 21, 28, 30, 34, 35, 40 Закону № 1105-XIV у їх сукупності, які передбачають, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року (№ 6-59цс11), 19 грудня 2011 року (№ 6-74цс11), 7 листопада 2012 року (№ 6-131цс12). Відповідно до статті 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. З аналізу вищенаведених цивільно-правових норм слід дійти висновку про те, що працівник, якому заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка її завдала, відшкодування заробітку (доходу), втраченого ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 25 травня 2016 року по справі № 6-481цс16, яка в силу статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування всіма судами України. Згідно п.п. 1-1, 11, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.92 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП). У разі настання страхового випадку Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, страхові виплати, передбачені ст. 28 Закону N 1105-XIV. Право на отримання потерпілим одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності. Розмір відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв'язку з ушкодженням здоров'я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я. При втраті заробітку внаслідок ушкодження здоров'я, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, його відшкодування має провадитися Фондом у вигляді щомісячних страхових виплат, сума яких при одночасному призначенні пенсії по інвалідності у зв'язку з одним і тим самим нещасним випадком (професійним захворюванням) не повинна перевищувати середньомісячного заробітку до ушкодження здоров'я (при цьому визначені раніше розміри щомісячної страхової виплати та пенсії по інвалідності зменшенню не підлягають). Згідно постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 0201/91114/91114/14 від 26.07.2013 року, потерпілій [PERSON] було призначено одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності в сумі 23 766,00 грн., виплатити призначену суму впродовж місяця з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності за наявності усіх необхідних документів (а.с. 105). Відповідно до постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 0201/91114/91114/15 від 26.07.2013 року, судом встановлено, що потерпілій [PERSON] призначено щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, в розмірі 237,66 грн. Виплати проводити з 04.07.2013 року по 31.07.2014 року включно. Щомісячна страхова виплата виплачується щомісячно з наступного місяця після місяця у якому вона призначена, але не пізніше 30 календарних днів з дня прийняття постанови (а.с. 91). Крім того, також з постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 20.10.2016 року, суд вбачає, що позивачу призначено розрахункову суму індексації щомісячної страхової виплати (з урахуванням виплат на необхідний догляд за нею) за липень 2016р., серпень 2016р., вересень 2016р. в розмірі 0.00 грн., розраховану суму фіксованої індексації за липень 2016р., серпень 2016р., вересень 2016р., в розмірі 397,38 грн. (а.с. 108). Сума індексації виплатити у наступному місяці після місяця, у якому вона призначена, але не пізніше 30 календарних днів з дня прийняття постанови. Отже, враховуючи вищевказані докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] вже призначено одноразову страхову виплату та щомісячну страхову виплату довічно. Суд критично розцінює вимоги позивача про стягнення з відповідача матеріального відшкодування у вигляді одноразової виплати у сумі 500\~000 грн. та щомісячної виплати довічно в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, оскільки жодного розрахунку сум, визначених [PERSON], суду надано не було. В звязку з цим, суд позбавлений можливості перевірити правильність здійснення розрахунку позивачем. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що розрахунок щомісячної страхової виплати (а.с. 104 зворіт) та розрахунок одноразової допомоги (а.с. 105 зворіт), виконанні третьою особою, здійснені відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до листа Вінницького обласного центру медико-соціальної експертизи від 14.05.2014 року, суд вбачає, що на даний час [PERSON] за наслідками отриманої виробничої травми медикаментозного лікування не потребує (а.с. 107). З огляду на вищевказане, суд критично ставиться до пояснень позивача про те, що наразі їй потрібні кошти на лікування. Жодних доказів, які б підтверджували даний факт, суду надано не було, а лише надані медичні виписки та протоколи огляду, датовані 2013 роком. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що, за проханням директора «Укрпошти», Фонд підробляє акти на не виробничу травму, а МСЕК - занижує відсотки, щоб були середні тілесні ушкодження, тому що жодного доказу на підтвердження даних фактів, суду надано не було. Тобто це є лише припущення позивача. Однак, згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з огляду на вищевикладене, суд вбачає, що жодних доказів того, що права [PERSON] порушені відповідачем, нею суду не надані. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Вінницької дирекції українського державного підприємства поштового звязку «Укрпошта», третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у м. Вінниці про відшкодування матеріальної шкоди не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed