Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив суд стягнути кошти в розмірі понесених витрат 40515, 86 грн., витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 13.11.2016 о 17:40 год. в м. Києві на проспекті овітрофлотському,6 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Ford Escort» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , що призвело до їх пошкодження, чим порушила ст. 124 КУпАП. Також, позивач вказує, що дату скоєння ДТП водій [PERSON] не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 16.01.2017, винним у скоєнні ДТП, що сталася 13.11.2016, було визнано відповідача [PERSON] . Вказує, що результаті ДТП був пошкоджений автомобіль «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , що належить [PERSON] . Вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу відповідно до звіту №621 від 23.11.2016 про оцінку автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , складає 40 515, 86 грн. Позивач вказує, що зазначена шкода особисто відповідачем не була відшкодована потерпілій особі. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернулася до позивача з відповідною заявою про виплату страхового відшкодуваня. Зазначає, що у зв`язку з настанням події, передбаченої п. 41.1 ст. 31 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ 14.07.2017 відповідно до платіжного доручення № 5883рв здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 40515, 86 грн. Також, зазначає, що МТСБУ понесені витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 500,00 грн. Посилаючись на вимоги ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону, після проведення виплати потерпілому. у МТСБУ виникло право зворотної вимоги до відповідача. 17.09.2018 МТСБУ звернулось до відповідача з листом про компенсацію витрат в добровільному порядку, який залишено без задоволення. З огляду на викладене, позивач просив задовольнити позов. Ухвалою Кимєво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2019 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м.Києва в порядку ст. 27 ЦПК України. 24.02.2020 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 лютого 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Копія даної ухвали суду з відповідними матеріалами позову були направлені відповідачу. Відзиву на позов відповідачем не подано. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений.Про причину неявки суд до відома не поставив. Відповідно до ч.10 ст.128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, який просив розглядати справу у відсутності їх представника у порядку заочного розгляду, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 13.11.2016 о 17:40 год. в м. Києві на пр.-т Повітрофлотськом,6 сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «Ford Escort » д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля «Шкода Октавія», д.н.з. [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] що призвело до пошкодження двох транспортних засобів. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.01.2017, винним у скоєнні ДТП, що сталася 13.11.2016, було визнано відповідача [PERSON] та піддано до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Як свідчать матеріали справи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власнику автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] [PERSON] Згідно звіту №621 від 23.11.2016 про оцінку автомобіля «Skoda Octavia», д.н.з. [NUMBER] , вартість відновлювального ремонту, завданого власнику автомобіля автомобіля «Skoda Octavia », д.н.з. [NUMBER] , в результаті його пошкодження при ДТП складає 40 515,86 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У зв`язку із відсутністю у відповідача договору обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, 17.11.2016 власник пошкодженого автомобіля [PERSON] звернувся до позивача із заявою про виплату відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті ДТП. 14.07.2017 МТСБУ прийнято рішення про виплату [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 40 515,86 грн. 14.07.2017 відповідно до платіжного доручення № 5883рв МТСБУ здійснило виплату відшкодування потерпілій особі в розмірі 40515, 86 грн. Доказів того, що відповідачем на користь потерпілого були відшкодовані збитки завдані внаслідок вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди, відповідачем не надано. Частина 1 статті 1166 ЦК України визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, в тому числі, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Таким чином за загальним правилом обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Зазначене правило підлягає застосуванню також у випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки. Поряд з цим, стаття 1191 ЦК України встановлює, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Випадки, у яких відшкодування шкоди здійснює особа відмінна від її заподіювача, передбачені, зокрема, у ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України від 01.07.2004 №1961-IV) Згідно підпункту «а» пункту 41.1 ст. 41 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Відповідно до п. 21.1 ст. 22 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до положень статті 29 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Положеннями п.п. 9.1, 9.2 ст. 9 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV передбачено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Згідно підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Зі змісту вищевказаних правових норм вбачається, що у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках обов`язок відшкодувати шкоду у повному обсязі чи частково покладається на спеціального суб`єкта, за фактичних обставин справи - на МТСБУ. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Як встановлено судом, МТСБУ відшкодовано шкоду, завдану відповідачем у результаті дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку з чим в межах виплаченого відшкодування МТСБУ набуло право зворотної вимоги до відповідача. Таким чином, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню сплачене страхове відшкодування в розмірі 40 515,86 грн., як таке, що узгоджується з дослідженими матеріалами справи та вимогами закону. Що ж стосується заявлених Моторним (транспортним) страховим бюро України позовних вимог до відповідача про стягнення послуг аварійного комісара в розмірі 500,00 грн., то вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п. 40.3 ст. 40 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З матеріалів справи не вбачається, що МТСБУ було залучено аварійного комісара, відповідно до положень ст. 40 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», та у зв`язку з чим були понесені витрати в розмірі 500,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 1921,00 грн. Враховуючи вищевикладене, позов МТСБУ підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial