Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

позивач у серпні 2012 року звернулася до суду з позовом, вказавши, що 18 липня 1992 року по квітень 2002 року вона з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, 03 грудня 1992 року в них народилась дочка [PERSON]. З травня 2002 року по вересень 2012 року вони продовжили проживати однією сімєю без реєстрації шлюбу. Для поліпшення своїх житлових умов 27 грудня 2003 року, на підставі договору купівлі-продажу вони придбали домоволодіння № 7 по вул. Пастера у [PERSON] Дніпропетровської області, яке було зареєстроване на імя відповідача. Після придбання домоволодіння вони разом проводили в ньому ремонт, а 28 вересня 2004 року вони в ньому зареєструвались. За період їх перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народилась дочка [PERSON], [INFO], яка є інвалідом дитинства. Крім того, за час спільного проживання однією сімєю, за спільні кошти, було придбано автомобіль «HYUNDAI Н-200», 2000 року випуску, автопричіп, 1995 року випуску, автомобіль «Мерседес Бенц-308», 2001 року випуску. З вересня 2012 року шлюбні стосунки були припинені та вона вимушена була разом з дочкою [PERSON] переїхати до іншого помешкання. Позивач просила: встановити факт проживання її та відповідача однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з травня 2002 року по вересень 2012 року; визнати домоволодінь розташоване по вул. Пастера, 10 у м. Кривому Розі Дніпропетровськ області, автомобіль «HYUNDAI Н-200», автопричіп майном, що набуте сторонами за час спільного проживання та належить їм на праві спільної сумісної власності, поділити вказане майно та визнати за нею право власності на 2/3 частини домоволодіння, що розташоване по вул. Пастера, 10 у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, 2/3 частини автомобіля «HYUNDAI Н-2", автопричепа. 19 жовтня 2016 року позивач вимоги уточнила, просила встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу її з відповідачем в період з травня 2002 року до 01 січня 2004 року; визнати домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Пастера, 10, у складі житловий будинок Г-1, загальною площею 80,2 кв. м., літня кухня Д, сарай Е, гараж 3, вбиральня Ж, огорожа №1, водоколонка 1, вимощення II, а також земельну ділянку за тією ж адресою переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських та господарських будівель такими, що були набуті [PERSON] та [PERSON] за час спільного сумісного проживання та належать їм на праві спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на 2/3 частини домоволодіння за адресою: м. Кривий Ріг ,вул. Пастера, 10, а також земельної ділянки з тою ж адресою переданої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (том 3 а.с. 47-49). Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Дніпропетровської області від 22 серпня 2014 року позов [PERSON]JI. задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON]В, як чоловіка та дружини в період з 01.01.2004р. по вересень 2012р., визнано автомобіль, автопричем спільною сумісною власністю, визнано за [PERSON] право власності на 2/3 частини автомобіля та автопричепа, за [PERSON] право власності на 1/3 частини автомобіля та автопричепа, розподілені судові витрати, в іншій частині в позові відмовлено (т.2 а.с.90-92). Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року рішення залишено без змін (т.2 а.с.166-168). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 196-198). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року виправлено в описовій частині ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року описку, а саме: в першому абзаці сторінки «3» замість «....ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог» зазначити «....направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції»; в абзаці пятому сторінки «3» ухвали замість «...касаційна скарга підлягає частковому задоволенню...» зазначити «...касаційна скарга підлягає задоволенню». Виправлено в резолютивній частині ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року описку, а саме: в першому абзаці резолютивної частини після слова «задовольнити» виключити слово «частково»; другий абзац резолютивної частини після слів «22 серпня 2014 року» доповнити наступним: «...в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю в період до 01 січня 2004 року, визнання домоволодіння № 10 по вул. Пастера у м. Кривому Розі Дніпропетровської області спільною сумісною власністю сторін та визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частини вказаного домоволодіння» (а.с. 218-219). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] заявлені вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю та поділу домоволодіння підтримали з підстав, викладених в позові, наполягали на їх задоволенні. Позивач [PERSON] суду пояснила, що вони з відповідачем зійшлися в 2002 році, знімали будинок по вул. Коларова. Вирішили придбати будинок, знайшли по вул. Пастера,10. 26.10.2002 р. переїхали в цей будинок, купляли його за спільні кошти, її батьки допомогли грошми, також гроші позичали у друзів. Доньку перевели в КЗШ № 9, яка знаходиться поруч, разом робили ремонт в будинку, в 2010 році перекрили дах, забетонували подвіря, готувалися до весілля старшої доньки. В 2012 році їх стосунки погіршилися, він бив її і вона зїхала на зйомну квартиру. До придбання будинку вона працювала на приватному швейному підприємстві, вони тримали гусей, курей, якими торгували. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнали частково. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що під час шлюбу вони з позивачкою проживали на Гамарника, потім розійшлися, він знімав квартиру. Його мати дала йому грошей на вантажний автомобіль і він став заробляти більше. Був приватним підприємцем, розвозив солодощі по магазинам. Коли займався вантажними перевозками, то знайшов будинок по вул. Пастера,10. Позивачка про це дізналася, запропонувала зійтися, у них народилася донька [PERSON]. Будинок він придбав на свої кошти, позичав у друзів, знайомих, у своєї матері. Вїхав в будинок в жовтні 2002 року, потім позивачка переїхала до нього, старша донька стала ходити в КЗШ № 9, він її зареєстрував в 2004 році. Він держав курей, гусей, аліменти почав платити ще до розірвання шлюбу. В теперішній час в будинку ніхто не проживає. Вислухавши сторони, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 18 липня 1992 року по 22 квітня 2002 р. [PERSON]JI. та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому в них народилась дочка [PERSON], [INFO] (том 1 а.с. 15,17 - копії свідоцтва про шлюб, про розірвання шлюбу, про народження). Судами попередніх інстанції встановлено, що з травня 2002 року по вересень 2012 року сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, що не заперечується відповідачем. 01 травня 2008 року в них народилась друга дочка [PERSON] (том 1 а.с. 14 - копія свідоцтва). 27 грудня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу домоволодіння, розташованого по вул. Пастера, 10 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (том 1 а.с. 162-163). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків. коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про| власність», відповідних норм ЦК Української PCP та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української PCP 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не бувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких , як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс 13. При скасуванні судових рішень в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сімєю в період до 01 січня 2004 року, визнання домоволодіння № 10 по вул. Пастера у м. Кривому Розі Дніпропетровської області спільною сумісною власністю сторін та визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частини вказаного домоволодіння, суд касаційної інстанції виходив з того, що судам необхідно було зясувати не лише факт спільного проживання сторін, а й ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, що дало б підстави визначитись, було спірне домоволодіння придбане сторонами внаслідок спільної праці чи ні, що відповідно ст. 17 Закону України «Про власність» є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. При встановлені факту ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджетусудом за клопотанням сторін були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що знає сімю [PERSON] років двадцять, з [PERSON] познайомився в 1994 році, вони поруч торгували на ринку, де також познайомився з [PERSON], який допомагав йому в роботі. Потім [PERSON] вирішили відкрити свій бізнес, вони проживали разом, разом придбали будинок. Йому відомо, що вони розірвали шлюб, після чого разом жили однією сімєю на Дзержинці. Він давав гроші [PERSON], півтори тисячі доларів на придбання будинку, гроші вони повернули весною 2004 року. Він був у них в новому будинку в гостях, вони робили ремонти, він возив їм сантехніку, його бригада працювала у них на ремонті. Йому відомо, що гроші на придбання будинку і сантехніки давала мати [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вони почали дружити сімями з 2002 року, [PERSON] знімали будинок на «Стрілі». В 2003 році [PERSON] вирішили придбати будинок, вони з чоловіком привозили їх в цей будинок, вони робили в ньому ремонт. [PERSON] допомагала в придбанні будинку, дала 2000 доларів на придбання будинку. Вони були часто в них в гостях на свята. Знає, що [PERSON] внесли завдаток за будинок, розплачувалися з продавцями пізніше. Вона розвелася зі своїм чоловіком в 2006 році, а до цього була часто в [PERSON] в гостях. Знає, що гроші за будинок [PERSON] віддавали протягом кількох років. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала разом з [PERSON] з 2003 року по 2005 рік. Вони спілкувалися на роботі, потім почали спілкуватися сімями, працювали на приватному підприємстві. Коли вони познайомилися, [PERSON] проживали десь на «Стрілі», знімали будинок. Згодом коли вони купували будинок поблизу взуттєвої фабрики, їм не вистачало грошей, вони давали продавцям завдаток, потім сплачували гроші. [PERSON] багато працювала, щоб сплачувати за будинок. Після придбання будинку вона звільнилася з роботи, так як у них було велике господарство: кури, гуси. Вона давала [PERSON] гроші на придбання будинку в сумі 200 доларів. Вона не знає, за яку суму вони придбали будинок. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є донькою позивачки та відповідача. Вона разом проживали сімєю в 2002 році по вул. Гамарника. Влітку вона була в таборі, а в квітні вони розійшлися. В кінці літа батьки зустрічали її з табору разом, вони помирилися, жили в квартирі на Ювілейній, потім папа купив вантажний автомобіль, мама працювала швачкою, знімали будинок на Коларова, 7. Потім почали шукати будинок для покупки, знайшли у [PERSON], вїхали в будинок в листопаді 2003 року втрьох. Гроші позичали у [PERSON], заплатили першу частину, вїхали в будинок, оформляли купівлю в грудні 2003 року. Її перевели в КЗШ № 9, вони з мамою займалися господарством: кури, гуси, кролики. В 2011 році вона вийшла заміж, весілля було в цьому будинку, потім вона виїхала з будинку. За яку суму будинок придбали вона не знає. Свідок [PERSON] суду пояснив, що в 2003 році молода пара [PERSON] купила будинок у сусідів, з того часу вони познайомилися. [PERSON] стали купляти в них буряк, вони подружилися з [PERSON], яка працювала швачкою, купляла в неї молоко, потім [PERSON] народила другу дитину. По господарству вона бачила, що працювала [PERSON] та її батьки, [PERSON] тримала кролей, гусей. За будинок вони з [PERSON] платили разом, але їй не відомо, чиї це були гроші. [PERSON] казала, що допомагала в купівлі будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає поруч по вул. Пастера. [PERSON] спочатку проживали у «времянці», так як господарі [PERSON], які є її друзями, ще проживали в будинку, потім господарі виїхали і [PERSON] переселилися в будинок. Вони тримали велике господарство: курей, гусей. [PERSON] казала їй, що [PERSON] купували будинок разом, дочка [PERSON] ходила в КЗШ № 9 разом з її донькою. Чула, що будинок вони придбали за 6000 доларів. Таким чином, на підставі наявних доказів суд вважає встановленим факт ведення сторонами спільного господарства, побуту та бюджету, що дає підстави вважати встановленим придбання спірного домоволодіння сторонами внаслідок спільної праці, що відповідно ст. 17 Закону України «Про власність» є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Вказаною нормою, статтею 112 ЦК України (в редакції 1963р.) не передбачено збільшення частки однією із сторін за рахунок того, що ця сторона має неповнолітніх дітей. Тому судом право власності сторін на спірне домоволодіння визнається в рівних частках. Суд вважає, що встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу можливо лише після набрання чинності СК України, тобто з 01.01.2004р., яким передбачені такі правові взаємовідносини.

Outcome: partial