Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна, визнання права користування на частину земельної ділянки. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що 29.09.1979 року позивач [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Бортницькою сільською радою Бориспільського району Київської області. Після укладення шлюбу вказане подружжя проживало в будинку [ADDRESS] . Даний будинок [PERSON] отримала в дар на підставі договору дарування від 4.04.1987 року, посвідченого секретарем Бортницької сільської ради народних депутатів Бориспільського району Київської області Бабич В.І. від своєї матері [PERSON] . За змістом даного договору загальна площа будинку складає 20 м2, а з технічного паспорту будинку вбачається, що він є дерев'яним і побудовано з 1969 року. В період з 1989 року по 1993 року [PERSON] та його дружиною [PERSON] спільною працею та за рахунок спільних сімейних коштів на місці старого дерев'яного будинку був побудований новий цегляний будинок. Відповідно до технічного паспорта, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 5.11.1993 року, новий цегляний будинок [ADDRESS] має загальну площу 54,3 м2 та житлову площу 29,4 м2. Тобто за час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] побудували за кошти подружжя та за рахунок своєї спільної праці новий цегляний будинок [ADDRESS] , який є спільною сумісною власністю подружжя. 10.02.1995 року було складено акт про прийняття в експлуатацію вказаного домоволодіння, в тексті якого зазначено, що будівництво велось власними силами. 10.03.1995 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на особисту власність на домоволодіння [ADDRESS] , виданого на підставі розпорядження голови державної адміністрації Харківського району м. Києва №097 від 2.03.1995 року. Вказане свідоцтво було отримане особисто [PERSON] , а тому позивач [PERSON] не був обізнаний з його текстом, що вказаний будинок належить його дружині на праві особистої власності. Також 8.08.2000 року на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 6.02.1998 року №221 [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 90205007 та у постійне користування земельну ділянку площею 0,0100 га, кадастровий номер 90205023 для обслуговування домоволодіння [ADDRESS] та господарських споруд. В мирі та злагоді подружжя прожило 34 роки, але [INFO] дружина позивача [PERSON] померла. 12.07.2014 року державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Вірник І.Є. відкрила спадкову справу №439/2014 на майно померлої [PERSON] . І тільки напередодні 12.07.2014 року позивач [PERSON] дізнався, що будинок [ADDRESS] належить померлій [PERSON] на праві особистої власності. Таким чином, просять визнати будинок [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер 90205007), земельну ділянку площею 0,0100 га (кадастровий номер 90205023) спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності на 1/2 частину нерухомого майна: будинок [ADDRESS] , земельну ділянку площею 0,1000 га (кадастровий номер 90205007), визнати право постійного користування на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0100 га (кадастровий номер 90205023) та зобов`язати видати свідоцтво про право власності на 1/2 частину набутого в період шлюбу майна, свідоцтво про право постійного користування 1/2 частиної земельної ділянки. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що спірне домоволодіння було побудоване не за спільні кошти подружжя [PERSON] , а за кошти [PERSON] , які надавались їй її батьком [PERSON] , при цьому останній і здійснював будівництво, оскільки був будівельником за фахом. Позивач та його представник не надали суду доказів, що саме за спільні кошти подружжя та їх спільною працею був побудований зазначений будинок. Позивач ще за життя своєї дружини мав можливість визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, однак він цим не скористався, тому що знав, що будинок є особистим майном дружини. І тільки після її смерті подав даний позов до суду. Крім того, ще 5.09.2009 року майже за 5 років до своєї смерті [PERSON] склала заповіт, за яким заповідає своє майно [PERSON] і позивач знав про цей заповіт. Також у державного нотаріуса він відмовився від своєї обов`язкової частки у майні померлої, що оцінено судовим рішенням, тому відсутній будь-який сенс ділити майно даного подружжя. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності, а відповідачі в особі їх представника просять відмовити у задоволенні позову і з цього приводу. 3-тя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з'явилась, але у направлених листах до суду неодноразово просила розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи (а.с.77; 124; 172; 184). Заслухавши позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 29.09.1979 року позивач [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Бортницькою сільською радою Бориспільського району Київської області, актовий запис №76 (а.с.14). Згідно ч.1, ст.22 КпШС (в редакції 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Після укладення шлюбу вказане подружжя проживало в будинку [ADDRESS] . Даний будинок [PERSON] отримала в дар на підставі договору дарування від 4.04.1987 року, посвідченого секретарем Бортницької сільської ради народних депутатів Бориспільського району Київської області Бабич В.І. від своєї матері [PERSON] (а.с.15). За змістом даного договору загальна площа будинку складає 20 м2, а з технічного паспорту будинку від 18.03.1989 року вбачається, що він є дерев'яним і побудовано в 1969 році (а.с.16-21). Протягом 1989 року на місці старого дерев'яного будинку був побудований новий цегляний будинок. Відповідно до технічного паспорта, виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації 5.11.1993 року (а.с.22-27), новий цегляний будинок [ADDRESS] має загальну площу 54,3 м2 та житлову площу 29,4 м2. Тобто новий будинок збільшився за своїм розміром та змінив якість будівельних матеріалів. 10.02.1995 року було складено акт про прийняття в експлуатацію вказаного домоволодіння, в якому стоїть підпис домовласника [PERSON] (а.с.38-40). А 10.03.1995 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на особисту власність на домоволодіння [ADDRESS] , виданого на підставі розпорядження голови державної адміністрації Харківського району м. Києва №097 від 2.03.1995 року (а.с.29). Крім того, в період зареєстрованого шлюбу 8.08.2000 року на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 6.02.1998 року №221 [PERSON] отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 90205007 та у постійне користування земельну ділянку площею 0,0100 га, кадастровий номер 90205023 для обслуговування домоволодіння [ADDRESS] та господарських споруд, що підтверджується копіями державного акту на право приватної власності на землю ІV-КВ №128775 (а.с.30) та державного акту на право постійного користування землею ІІІ-КВ №054718 (а.с.31). [INFO] дружина позивача [PERSON] померла (а.с.32). Як наголошує ч.1, ст.25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.5, ч.1, ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Таким чином, суд приходитиь до висновку, що оскільки земельна ділянка площею 0,1000 га, кадастровий номер 90205007, отримана [PERSON] в період шлюбу у приватну власність внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, тому вона є особистою приватної власністю дружини [PERSON] . За таких обставин зазначена земельна ділянка не може бути визнанна спільною сумісною власністю подружжя і не підлягає поділу в якості поділу майна подружжя, тобто в задоволенні цієї частини позову про визнання нерухомого майна: земельної ділянки площею 0,1000 га (кадастровий номер 90205007), розташованої по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частину цього ж нерухомого майна в порядку поділу майна подружжя необхідно відмовити. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,0100 га, кадастровий номер 90205023, отриманої [PERSON] у постійне користування, оскільки поділу майна подружжя підлягає майно отримане у власність однім із подружжя в період шлюбу. За змістом ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2.09.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , 3-тя особа: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання одностороннього правочину - заяви №997 про відмову прийняття спадщини за законом від 12.07.2014 року недійсним було відмовлено (а.с.205-206). Даним судовим рішенням було встановлено, що позивач [PERSON] 12.07.2014 року добровільно, свідомо, за власною ініціативою відмовився від прийняття спадщини за законом, а саме своєї частки у майні подружжя, після смерті його дружини [PERSON] , що було оформлено нотаріально у вигляді заяви. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2.09.2016 року було залишено без змін (а.с.201-204). Постановою Верховного Суду від 4.04.2018 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2.09.2016 року та Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14.12.2016 року було залишено без змін (а.с.197-200). Таким чином, позивач [PERSON] 12.07.2014 року відмовився від прийняття спадщини за законом, а саме своєї 1/2 частини у майні подружжя, що відображено у нотаріально посвідченій заяві. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Суд не може покласти в основу рішення показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки вони не знають джерела походження грошових коштів, витрачених на будівництво спірного будинку, а також не можуть сказати хто саме винаймав будівельників на його будівництво та розплачувався за їх роботу. Також суд не може покласти в основу рішення докази надані позивачем про придбання останнім будівельних матеріалів, оскільки не надано ним же доказів причинно-наслідкового зв`язку, що саме ці будівельні матеріали застосовувались на будівництві спірного будинку. За приписами ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як регламентує ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як пояснив позивач [PERSON] про існування свідоцтва про право на особисту власність на домоволодіння від 10.03.1995 року він дізнався тільки напередодні 12.07.2014 року. Однак суд не бере до уваги такі ствердження, оскільки вони спростовуються його ж показаннями, що 34 роки він прожив з [PERSON] в мирі та злагоді і всі питання вони вирішували спільно, тому суд вважає, що він знав про існування вказаного правоустановчого документу. Крім того, відповідачі та їх представник в судовому засіданні наполягали на застосуванні судом позовної давності, яку позивач пропустив без поважним підстав і відновленню вона не підлягає. Як передачено ч.4, ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач по справі пропустив трирічний строк позовної давності звернення до суду з даним позовом, що є підставою для відмови у задоволенні позову, а також опис інших доказів по справі надає підстави судові для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Згідно ч.9, ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, тому підлягають скасуванню і заходи забезпечення позову, що містяться в Ухвалі судді Дарницького районного суду м. Києва Колесника О.М. від 1.02.2017 року про заборону нотаріусу Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори видавати свідоцтва про право на спадщину на майно [PERSON] , померлої [INFO] .

Outcome: dismissed