Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Представник позивача, який діє в інтересах позивача звернувся до суду з позовом до Головного управління Держеокадастру в Житомирській області, [PERSON] , Виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області про визнання незаконними та скасування наказу, скасування запису про право власності, зобов`язання вчиняти певні дії. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що позивач, будучи учасником бойових дій, 04.07.2019 року, вчергове звернувся з заявою до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області із клопотанням, у якому просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Ружинського району, за межами населених пунктів Ягнятинської сільської ради, орієнтовною площею 2,000 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з правом передачі у приватну власність. До заяви надав викопіювання з зазначенням місцезнаходження земельної ділянки, інші необхідні документи. Наказом № 6-4617/14-19 від 02.12.2019 року, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Ружинського району, за межами населених пунктів Ягнятинської сільської ради, орієнтовною площею 1,60 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. В наказі зазначено підставу відмови:невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Вважаючи вказаний наказ незаконним, позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом про визнання наказу протиправним, про зобов`язання розглянути його заяву та надати відповідний дозвіл щодо земельної ділянки. Станом на 20.03.2020 року рішення у справі 240/12537/19 за цим позовом не прийняте. 12.03.2020 року, позивачу стало відомо, що земельна ділянка, отримати у власність яку він мав намір, передана у власність [PERSON] . Таким чином, визнання протиправним Наказу №6-4617/ 14-19СВ від 02.12.2019 року Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області не поновить усі порушені права [PERSON] , оскільки земельна ділянка, внаслідок незаконних дій відповідача Головним управлінням Держгеокадастру в Житомирській області передана у власність іншій особі. За таких обставин виникла необхідним звернутися до суду з цим позовом. Позивач вважає, що отримання у власність земельної ділянки гр. [PERSON] порушує його права, та обґрунтовує це тим, що він, як учасник АТО, звертався з відповідними, неодноразово проігнорованими, заявами - востаннє - 04.07.2019 року - для отримання в кінцевому результаті вказаної земельної ділянки у власність. Лише 02.12.2019 року Наказом № 6-4617/14-19 року відповідач Головне управління Держгеокадастру в Житомирській області відмовило йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Разом з тим, цей же відповідач в найкоротші строки розглянув аналогічну за суттю заяву відповідача [PERSON] та погодив надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Зрештою, вказана земельна ділянка була передана у власність відповідачу [PERSON] .. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позові. Відповідач, [PERSON] подала відзив на позов, та в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, та суду пояснила, що дану земельну ділянку отримала на законних підставах. Відповідач, Виконавчий комітет Житомирської міської ради Житомирської області в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений, подав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що не є органом, що здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та як наслідок не може бути належним відповідачем у вказаній справі, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до нього. Відповідач Головне управління Держеокадастру в Житомирській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, подали відзив на позов, зазначивши, що за результатами розгляду заяви позивача від 04.11.2019 йому було надано відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою оформлену наказом від 02.12.2019 №6- М7/14-19-СГ, яка оскаржувалась позивачем у Житомирському окружному адміністративному суді у справі №240/12537/19. За результатами розгляду заяви позивач від 04.07.2019 року була надана вмотивована відповідь про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою від 30.07.2019 за №Г-3668/0-2282/0/22-19, яка не оспорювалася позивачем, тобто є правоомірною та не скасованою. В свою чергу, відповідачка [PERSON] звернулася до Головного управління із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою 21.10.2019 року. Тобто, громадянка [PERSON] звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області раніше за позивача. Отже, за результатами розгляду її заяви, відповідно до порядку та в строки визначені ст. 118 ЗК України, було прийнято наказ, яким надано [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Вважає, що права позивача, аж ніяким чином не було порушено Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області, оскільки отримання дозволу на розроблення проекту, не зобов`язує Головне управління в подальшому затвердити проект та надати земельну ділянку у власність, а тому просило в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд встанови наступне. Судом встановлено, що позвач є учасником бойових дій, що стверджується посвідченням серії [NUMBER] виданого 03.11.2017 року (т.1 а.с.3). 04.07.2019 року, позивач звернувся із заявою до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області із клопотанням, у якому просив надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Ружинського району, за межами населених пунктів Ягнятинської сільської ради, орієнтовною площею 2,000 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства з правом передачі у приватну власність (т.1 а.с.4). До заяви надав викопіювання з зазначенням місцезнаходження земельної ділянки, інші необхідні документи (т.1 а.с.5-6). Згідно довідки Ягнятинської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 13.02.2020 року №78, дійсно земельна ділянка на яку йому надано погодження 14.11.2017 року у викопіюванні не змінювалась до 01.01.2020 року (т. а.с.7). Наказом № 6-4617/14-19 від 02.12.2019 року, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Ружинського району, за межами населених пунктів Ягнятинської сільської ради, орієнтовною площею 1,60 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. В наказі зазначено підставу відмови:невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (т.а.с.8). Даний наказ позивач оскаржував в Житомирськму окружному адміністративному суді, за результатами розгляду, рішенням суду від 29.04.2020 року, адміністративний позов [PERSON] про визнання протиправним наказу, зобов`язання вчиняти певні дії було задоволено, вищевказаний наказ від 02.12.2019 року визнано протиправним та скасовано, зобов`язано Головне управління Держеокадастру в Житомирській області повторно розглянути заяву позивача про надання дозвілу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на території Ружинського району, за межами населених пунктів Ягнятинської сільської ради, орієнтовною площею 1,60 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду та встановлення обставин справи (т.1 а.с.203-208). Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,5932 га, розташованої на території Ягнятинської сільської ради Ружинського району Житмоирської області, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1825287900:01:000:1277, підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 51327484 від 26.02.2020 року, всенено [PERSON] , Виконавчий комітет Житомирської міської ради Житомирського району Житомирської області на підставі наказу про надання у власність, серія та номер:6-1795/14-20-СГ, виданий 21.02.2020 року Головним управлінням Держеокадастру в Житомирській області (т.1 а.с.9-10). Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Отже, суб`єктивне право власності на землю не є безумовним. Воно виникає і реалізується на підставах та у порядку, визначеному Земельним юдексом України (далі - ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні носини. Відповідно ч. 1 ст. 33 ЗК України громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відтак, відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Тобто, ропоряджатися землями сільськогосподарського призначення державної власності на території Житомирської області уповноважено Головне управління. Отже, законодавством передбачені права й обов`язки територіальних органів Держгеокадастру розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення державної власності, в тому числі передбачено право розпорядження відповідними землями для безоплатної передачі громадянам у власність. Відповідно до ч. 6, ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Як вбачається з відзиву на позов та доданих до нього матеріалів, позивач мотивує протиправність рішення Головного управління тим, що він звернувся з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою раніше за співвідповідача - [PERSON] , а саме 04.07.2019 року. Проте вказане твердження спростовується іншою заявою позивача про надання дозволу на розробку проекту, поданою 04.11.2019 року до відповідача, на якій міститься проставлений штрих-код з датою реєстрації у системі електронного документообігу 04.11.2019 за №Г-6617/0/21-19, яка є датою отримання Головним управлінням заяви позивача. За результатами розгляду заяви позивача від 04.11.2019 року йому було надано відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою оформлену наказом від 02.12.2019 №6- М7/14-19-СГ, який було оскаржено до Житомирського окружного адміністративного суду, та який відповідним рішенням було скасовано. Щодо заяви позивача до Головного управління на яку посилається в позовній заяві позивач, та, доданої до позовної заяви від 04.07.2019 року то за результатами її розгляду відповідачем була надана вмотивована відповідь про відмову в наданні дозволу на розробку землеустрою від 30.07.2019 за №Г-3668/0-2282/0/22-19, яка не оспорювалася позивачем, тобто є правомірною та не скасованою. В свою чергу, [PERSON] звернулася до Головного управління із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою 21.10.2019 що підтверджується проставленим штрих-кодом з датою реєстрації у системі електронного документообігу 21.10.2019 за №Г-6167/0/21-19. Тобто, з вищевикладеного встановлено, що відповідачка [PERSON] звернулася до Головного управління Держгеокадастру Житомирській області раніше за позивача. Отже, за результатами розгляду її заяви, відповідно до порядку та в строки визначені ст. 118 ЗК України, було прийнято наказ, яким надано [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Згідно ч. 9 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої ввлади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника Головного управління, в подальшому, отримавши погоджений проект землеустрою щодо відведення у власність спірної земельної ділянки, наказом Головного управління від 21.02.2020 за №6-1795/14-20-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 1,5932 га (кадастровий номер 5287900:01:000:1277), для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів на території Ягнятинської сільської ради Ружинського району Житомирської області, оскільки таке рішення Головного управління, в даному випадку, було правомірним рішенням, яке потрібно було прийняти за результатами розгляду отриманого проекту, відповідно до вимог передбачених Земельним кодексом України. На підставі вказаного рішення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.02.2020 за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1825287900:01:000:1277. В даному випадку наказ Головного управління від 21.02.2020 № 6-1795/14-20-СГ є актом одноразового застосування і вичерпує свою дію шляхом виконання, крім того, підстави припинення права власності на земельну ділянку визначені статтею 140 ЗК України. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою вітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією. У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 ення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого саоврядування, посадових і службових осіб. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 КОНСТИТУЦІЇ України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обгрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається ж простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, (зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). За приписами пункту 18 частини першої статті 4 КАС України, нормативно-правовий акт-це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований н на довгострокове та неодноразове застосування. Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надань адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи ( або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України). За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних. Нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування. Натомість індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояві можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах. Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє продовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, від 09 квітня 2019 року у справі № 4901/611/18 та від 18 вересня 2019 року у справі № 2040/6074/18. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення від 24.06.2003 у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства», визнання недійсним правочину, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення її цього майна (на підставі того, що державний орган порушив закон при укладенні правочину) є неприпустимим. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Ст. 2 ЦПК України вказує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У даному випадку має місце оскарження не нормативного правового акту індивідуального характеру, який вичерпав свою дію у момент видання, стосується він виключно особи, якій наданий. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власника земельних ділянок), в тому числі і позивача, прав чи обов`язків у зв`язку із оскаржуваним наказом не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із позовом. Посилання позивача на порушення його прав є безпідставними, оскільки наказ не стосуються його безпосередньо. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 24.02.2015 по справі № 21-34а15, постанові Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 по справі №П/811/1477/15. З огляду на наведені вище положення, ознаки і властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржувані накази є актами індивідуальної дії, оскільки видані Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області та не містять загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачають індивідуалізовані приписи щодо покладених на Головноне управління Держгеокадастру у Житомирській області обов`язків адресовані виключно співвідповідачу, не регулюють певний вид суспільних відносин, а спрямовані на виникнення конкретних правовідносин між Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області і [PERSON] , не розраховані на багаторазове застосування, а вичерпують дію після реєстрації права. Отже, право на оскарження наказів Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області надано особі, щодо якої вони прийняті, тобто, [PERSON] .. Впункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 N 9-рн/2008 в справ № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акту індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України грунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії) стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію. В даному випадку оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, він вичерпав свою юридичну силу після його реалізації - реєстрації права власності. Скасування наказу не поороджуе будь-яких наслідків для позивача, оскільки його право не було жодним чином порушено. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Житомирського апеляційного суду від 11.12.2019року по справі №278/862/19. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК) то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Тобто надання дозволу на розробку документації не тотожне негайному набуттю права власності чи користування земельною ділянкою та є лише першим кроком для оформлення такого права. Також, в постанові Вищого адміністративного суду України від 13.07.2017 у справі № 821/445/16 йдеться про те, що: «отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про подальшу передачу такої земельної ділянки особі. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 січня 2016року№ 21 -3690а15, від 13 грудня 2016року № 21-2573а16 . Проаналізувавши норми статті 118 Земельного кодексу України, можна дійти висновку, що ненадання відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні у встановлений строк не перешкоджає розробці проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки особа має право замовити розробку такого проекту самостійно. Таким чином, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної лянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність. Відтак, відмова відповідного органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, навіть якщо вона, на думку особи, є протиправною, не має наслідком порушення прав та інтересів особи, яка має намір отримати земельну ділянку. Наведене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, висловленому у постанові від 31.01.2018 у справі № 814/741/16 та у постанові від 14 березня 2018 року №804/3703/16, постанова Верховного Суду від 14 березня 2018року №804/3703/16. Відтак, права позивача, аж ніяким чином не було порушено Головним управлінням ІІержгеокадастру у Житомирській області, оскільки отримання дозволу на розроблення проекту, не зобов`язує Головне управління в подальшому затвердити проект та надати земельну ділянку у власність. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів у справі, та врахувавши позицію Верховного суду, суд дійшов висновку, що оспорюваний в даній справі наказ не стосується прав, свобод та інтересів позивача, не спрямований на виникнення щодо нього жодних юридичних аслідків, а тому позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed