Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивач у жовтні 2016 року звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позову вказує, що 11.08.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] , з однієї сторони, та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», з другої сторони, укладено договір іпотеки № 91931 від 11.08.2008, згідно з умовами якого позивач та [PERSON] , як співвласники передають в іпотеку банку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,9 кв.м. Квартира передавалася в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за Договором про надання споживчого кредиту № 1138241200 від 11.08.2008, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 12.11.2011 між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської обл. Саєнко Е.В. та зареєстрований в реєстрі за №5207-5208. Відповідно до п.1 указаного договору відступлення у зв`язку з укладенням між Цедентом, тобто ПАТ «УкрСиббанк» та Цесіонарієм, тобто ТОВ «Кей-колект», договору факторингу № 1 від 12.12.2011 Цедент передає, а Цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку № 1 до цього Договору. Згідно з п.1.3 Договору відступлення вартість прав, що відступаються за цим Договором, включено до ціни за Договором факторингу та вона підлягає сплаті на умовах, в порядку і в строки, визначені договором факторингу. Пунктами 2.1, 2.2. Договору відступлення встановлено , що права вимоги за іпотечними договорами вважаються переданими з моменту передання від Цедента до цесіонарія прав вимоги, що є предметом договору факторингу, і відповідно до Договору факторингу; з моменту передання (відступлення) права вимоги за Іпотечними договорами Цесіонарій замінює Цедента у правовідносинах, які склалися між ним і іпотекодевцями за іпотечними договорами. За договором факторингу клієнт, тобто ПАТ «УкрСиббанк» зобов`язується передати у власність фактору, тобто ТОВ «Кей-Колект», а Фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим Договором. Обсяг (сума) прав вимоги станом на дату укладення цього Договору визначений у додатку 1 до цього договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до Фактора переходять усі права Клієнта за усіма договорами забезпечення (п.1.4 Договору факторингу). Пунктом 3.1 Договору факторингу визначено, що права вимоги переходять від клієнта до фактора у дату відступлення, після чого Фактор одержує право вимагати від боржників і гарантів виконання усіх зобов`язань за первинними договорами і договорами забезпечення. При цьому датою відступлення згідно договору факторингу вважається дата, у яку відбувається відступлення прав вимоги на користь фактора. Як встановлено п.3.2 Договору факторингу, відступлення прав вимоги засвідчується складанням сторонами акта приймання-передачі прав вимоги за формою згідно з додатком 2 до цього договору. Акт приймання-передачі прав вимоги складається сторонами виключно після одержання Клієнтом суми фінансування. Зазначає, що відповідачами не визначено предмет договору, а саме які конкретно вимоги відступаються, їхня вартість у грошовому виразі та строки їхньої передачі, не встановлено порядку розрахунків між сторонами, зокрема розмір, порядок і строки фінансування Фактором клієнта, а також розмір, порядок і строки сплати Клієнтом винагороди Фактора. Договір факторингу не містить строк дії договору. Окрім того, спірним договором факторингу відступаються, зокрема, права вимоги до боржників-фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, що суперечить розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009. Також посилається на те, що договір факторингу є недійсним, оскільки він суперечить Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009, іншими актами цивільного законодавства. Договір факторингу укладений від імені відповідачів особами, які не мали на це відповідних повноважень. Договір факторингу вважає недійсним, оскільки він суперечить ЦК України, ГК України та Закону України «Про іпотеку», не укладений у формі, встановленій законом, а також позивач не був попереджений про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Право вимоги за основним зобов`язанням не було відступлено ТОВ «Кей-колект» відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 91931 від 11.08.2008 також не відбулося. Зазначає, що недійсність договору факторингу має наслідком недійсність договору відступлення. Посилаючись на ст.ст.203, 215 ЦК України просить суд визнати недійсним укладений 12.12.2011 між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київська обл.. Саєнко А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5207-5208. 27.02.2017 позивач уточнив позовні вимоги та просить суд визнати недійсним укладений 12.12.2011 між ТОВ «Кей-Колект» та ПАТ «УкрСиббанк» договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київська обл.. Саєнко А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5207-5208; визнати недійсним договір факторингу № 1 , укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» 12.12.2011 , а також стягнути судовий збір в сумі 1191 грн.21 коп. Ухвалою від 19.10.2016 по справі відкрито провадження. 23.01.2017 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи. Справу передано судді Яценко Н.О. В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримував, з обставин викладених в позові та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача - представник АТ «УкрСиббанк» в судових засіданнях проти задоволення позову заперечував подав до суду письмові заперечення. В яких зазначав, що 11.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11382412000 . відповідно до якого відповідач видав позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 118 000 доларів США. В забезпечення вказаного кредиту було укладено договір іпотеки від 11.08.2008. 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого АТ «УкрСиббанк» передав ТОВ «Кей-Колект» права вимоги, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги та в їх оплату надав грошові кошти. Відповідно до виписки з додатку 1 до договору факторингу в тому числі, було відступлено і право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 11.08.2008. Відступлена заборгованість позивача складала: за кредитом - 110 053,38 доларів США; за відсотками по кредиту - 9968,93 доларів США. 12.12.2011 між сторонами був підписаний акт приймання-передачі прав вимоги, і з 12.12.2011 Банк не є стороною за вказаним договором про надання споживчого кредиту. Всі права відступлено ТОВ «Кей-Колект». 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого було відступлено право вимоги за договором іпотеки від 16.05.2008, укладеного з [PERSON] та [PERSON] . Зазначали, що позивач не є стороною оспорюваного договору, а в позові не вказав яке право було порушено укладенням договору відступлення права вимоги, що є безумовною підставою для відмови в позові. Також посилалися на те, договір факторингу укладено з дотриманням вимог закону, він стосується не тільки позивача, а численної кількості позичальників, які до участі в розгляді справи не залучені, просили суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» також проти задоволення позову заперечував та просив відмовити через безпідставність. Вислухавши пояснення представників сторін дослідивши письмові докази та оригінали спірних договорів, суд встановив наступне. 11.08.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» , правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11382412000 . відповідно до якого Банк видав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 118 000 доларів США. (а.с.154-162) В забезпечення вказаного кредиту між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки від 11.08.2008 відповідно до якого іпотекодавець передає іпотеко держателю [ADDRESS] (а.с.163-165) 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передав ТОВ «Кей-Колект» права вимоги, а ТОВ «Кей-Колект» прийняв права вимоги та в їх оплату надав грошові кошти. (а.с.167-171) Відповідно до виписки з додатку 1 до договору факторингу в тому числі, було відступлено і право вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 11.08.2008. Відступлена заборгованість позивача складала: за кредитом - 110 053,38 доларів США; за відсотками по кредиту - 9968,93 доларів США. 12.12.2011 між сторонами був підписаний акт приймання-передачі прав вимоги , і з 12.12.2011 Банк не є стороною за вказаним договором про надання споживчого кредиту. Всі права відступлено ТОВ «Кей-Колект». (а.с.107-108) 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, відповідно до якого було відступлено право вимоги за договором іпотеки від 16.05.2008 , укладеного з [PERSON] та [PERSON] (а.с.151-153) Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Як роз`яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Позивач у позовній заяві та додаткових поясненнях посилається та те, що під час підписання оспорюваного договору було порушено п.1 Положення Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, яке на момент укладення договору було чинним. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, зокрема, щодо статусу боржника, право відступної вимоги до якого є предметом таких договорів. Посилання ж позивача на те, що при укладанні оспорюваних договорів було порушено п.1 Положення Держфінпослуг № 231 від 03.04.2009 року, яке на момент укладення договору було чинним, суд вважає безпідставними, з огляду на наступне. Глава 73 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено право на здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюється законами про діяльність відповідно фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Статтею 23 цього Закону передбачено, що державне регулювання ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року № 157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні. Крім того, пункт 1 Розпорядження № 231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що діюче на час укладення оспорюваних правочинів законодавство не встановлювало жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватись відступлення права вимоги. АТ «УкрСиббанк» надано суду платіжне доручення № 0800191062 від 12.12.2011, яке підтверджує отримання АТ «УкрСиббанк» оплати від ТОВ «Кей-Колект» суми фінансування за договором факторингу № 11 від 12.12.2011 р. , а також на підтвердження правомірності укладення договору факторингу Банком суду надано виписку з протоколу позачергового засідання наглядової ради АТ «УкрСиббанк» від 08.12.2011 р. За змістом статті 24 Закону України "Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди Іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведене інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Позовна заява будь-яких доказів в обґрунтування існуючих порушень ст.ст. 203, 215 ЦК України при укладені оскаржуваних договорів, не містять. Таким чином, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідачами під час укладення оспорюваних договорів було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинених правочинів, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором, а доводи позивача про визнання оспорюваних правочинів недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. З урахуванням наведеного, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed