Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В позові зазначається, що 16.11.2007 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідач по справі [PERSON] уклали Договір про іпотечний кредит № 266-07квф, з подальшим внесення змін та доповнень. Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, Банк зобов'язується надати Боржнику кредит у сумі 80000,00 USD, а Відповідач зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконав у зв'язку з чим має заборгованість перед банком у розмірі 1779240, 18 грн., що складається з: 1007895, 55 грн. - борг за кредитом, 556708,32 грн. - заборгованість по відсотках, 214636, 31 грн.- пеня. Крім того в позові зазначається, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги (далі - Договір), відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Згідно вищезазначеному Договору, відбулося відступлення Права вимоги за Договором про іпотечний кредит № 266-07квф від 16.11.2007 року, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи». Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором іпотечного кредиту № 266-07 квф від 16.11.2007 року у розмірі 1779240, 18 грн., а також стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду від 19.10.2015 року за клопотанням відповідача до участі у справі в якості третьої особи був залучений [PERSON], як майновий поручитель за договором про іпотечний кредит. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі з підстав наведених в ньому, просив позов задовольнити. В останнє судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутністю представника позивача. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на те, що позивачем не надано доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце, відповідача не було повідомлено про зміну кредитора у зобов'язанні, позивачем не доведено видачу кредитних коштів, не надано належних доказів невиконання умов кредитного договору. А також зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності. У задоволені позову просив відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні також проти позову заперечував, надав аналогічні пояснення , та зазначив позивачем невірно визначено розмір заборгованості та неправомірно нараховано пеню в іноземній валюті. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 526 ЦПК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У судовому засіданні, представником ТОВ «Кредитні ініціативи» було надано для огляду та судом оглянуто нотаріально завірений Договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ТОВ «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» з усіма Додатками, а також на підтвердження здійснення розрахунків за Договором до суду було надано Повідомлення від ПАТ «Промінвестбанк» про проведення повного розрахунку. Таким чином, судом було встановлено, що 17 грудня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Відповідно до вказаного договору та чинного законодавства Покупець набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, на даний час усі права кредитора за вищевказаним договором про іпотечний кредит належать ТОВ «Кредитні ініціативи». З огляду на те, що [PERSON] не є стороною спірного правочину, укладеного між юридичними особами, що спірними правочинами його права не порушуються, адже сама по собі заміна кредитора у зобов'язанні не змінює обсягу прав та обов'язків позичальника та не збільшує його відповідальності, відповідно, особа кредитора не впливає на належне виконання обов'язків боржником, тому ані відповідач ані третя особа за справою, предметом розгляду якої є стягнення заборгованості за Кредитним договором, позбавлені можливості оскаржувати або ставити питання про недійсність Договору відступлення прав вимоги. За таких обставин діє презумпція правомірності правочину, яка встановлена ст.204 ЦК України, та підтверджена чисельною судовою практикою ВСУ. Так відповідно до правової позиції, викладеній в Постанові ВСУ від 10.06.2015 року по справі №6-449цс15 встановлено: «Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. В правовій позиції ВСУ у справі № 6-301цс15 «Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення». Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню». Що стосується доводів відповідача про неналежне повідомлення про заміну кредитора, то суд вважає, що дане твердження не відповідає дійсності, адже повідомлення про заміну кредитора та вимогою про усунення порушень булу направлено на адресу реєстрації боржника (Додаток 16 до позову). Крім того, згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні взагалі здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором. Така ж норма міститься і в ст. 24 Закону України «Про іпотеку». Ч. 2 ст.516 ЦК України встановлено, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Дана стаття не містить норм, щодо визнання договору недійсним через невиконання даної вказівки та не звільняє боржника від належного виконання обов'язків за Кредитним договором у відповідності до ст.628 ЦК України, а лише містить застереження щодо ризику нового кредитора. Новий кредитор не несе ризик відсутності підстав для задоволення своїх вимог в судому порядку, та ризик відмови в задоволені своїх вимог через не направлення повідомлення боржнику про відступлення прав вимоги. Той факт, що боржника не повідомили належним чином про заміну кредитора у зобов'язанні не звільняє його від обов'язку виконати умови договору. «При цьому неповідомлення про заміну кредитора не є підставою для невиконання зобов'язань за кредитним договором і тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору» - відповідно до ухвали ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.10.2014 року. Така ж правова позиція викладена в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 14.05.2014 року: «При цьому, неповідомлення про заміну кредитора тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору. Проте, боржник не проводив погашення ні ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» ні ТОВ «Кредитні ініціативи». У відповідності до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року: «Стаття 360-7. Обов'язковість судових рішень Верховного Суду України» 1. Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. 2. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. В правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року по справі №6-979цс15 зазначено: «Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним". Оскільки з матеріалів справи вбачається, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі. На думку суду, відповідач (боржник) не навів переконливих доводів, чому факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі. Доводи відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності, на думку суду, не заслуговують уваги, оскільки п.6.7 Кредитного договору сторони погодили, що строк позовної давності за будь-якими вимогами Банку, що випливають з цього Договору встановлюється тривалістю у 10 (десять) років. Ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами згідно ст.629 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст.627 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов. А згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. В ухвалі ВСУ від 01.10.2014 року, в якій суд, розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до позичальника та поручителя про солідарне стягнення суми заборгованості за кредитним договором, встановив: «Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зі змісту п. 6.9 кредитного договору вбачається, що будь-які протиріччя, що виникнуть між сторонами при виконанні умов цього договору, вирішуються шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років. Тобто умовами договору передбачено, що у разі виникнення будь-яких протиріч, що виникнуть при виконанні умов договору, його сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного цивільного права або інтересу протягом десяти років з початку перебігу позовної давності. Що стосується посилань відповідача на відсутність у ТОВ «Кредитні ініціативи» генеральної ліцензії, то слід зазначити, що ч. 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 із наступними змінами та доповненнями, передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Частина друга статті 5 Декрету передбачає, що Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання, а частиною 4 цієї статті передбачено вичерпний перелік випадків коли разові операції з іноземною валютою потребують індивідуальної ліцензії. Статтею 1 Декрету визначено перелік валютних операцій, стягнення заборгованості за кредитним договором, сума якої заявлена у даній справі ТОВ «Кредитні ініціативи» у Національній грошовій одиниці України гривні і право вимоги якої перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором відступлення права вимоги, не є валютною операцією, яка потребує генеральної або індивідуальної ліцензії в розумінні Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 із наступними змінами та доповненнями, а отже твердження відповідача щодо її необхідності є безпідставним. Як вбачається з договору відступлення прав вимоги, такі операції ТОВ «Кредитні ініціативи», ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» при укладенні договору не здійснювалися, через що слід прийти до висновку що укладення договору відступлення прав вимоги не є валютною операцією, а відтак і валютна ліцензія для його укладення не потрібна. У зв'язку з наведеним суд вважає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного валютного договору, а у випадку укладення договорів між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «ПРОМІНВЕСТБАНК» було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), а тому представник відповідача приходять до помилкового висновку про неправомірність набуття прав вимоги ТОВ «КІ», чи безпідставність заявлених вимог ТОВ «КІ» до позичальників за кредитними договорами укладеними в іноземній валюті. На думку суду, доводи відповідача про те, що для вчинення дій, які випливають з договорів факторингу, ТОВ «Кредитні ініціативи» необхідна ліцензія на здійснення валютних операцій є необґрунтованими. У даній справі ТОВ «Кредитні ініціативи» пред'явлено вимоги про стягнення спірної суми у гривнях, а не грошової суми в іноземній валюті». Відповідно до ст. 550 Цивільного кодексу України Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. У зв'язку з систематичним порушенням Боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору йому була нарахована неустойка. Аналіз норми ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно наданому розрахунку, розмір неустойки за останній рік перед зверненням до суду становить 214636,31 грн. А тому доводи відповідача за справою, щодо нарахування пені поза межами річного строку позовної давності не відповідають дійсності та обставинам справи. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги законні та обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved