Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] позовні вимоги задоволено повністю, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 14.11.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 14.11.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), що розташована за адресою: [ADDRESS]. 11.04.2013 року Апеляційний суд Київської області, розглянувши апеляційну скаргу Відповідача на вищезазначене рішення суду, прийняв нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на зазначену земельну ділянку та житловий будинок відмовив, а в решті - зазначене рішення суду залишив без змін. Під час судового розгляду цивільної справи № 2-204/12 Києво-Святошинським районним судом було встановлено, що згідно акта державної прийомки в експлуатацію індивідуального будинку від 24.08.2008 року зазначений будинок був прийнятий в експлуатацію; рішенням виконавчого комітету Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 2/20 від 25.12.2008 року зазначений акт прийомки в експлуатацію житлового будинку був затверджений, а також визнано право власності на зазначений будинок за Позивачем, надано розпорядження оформити та видати [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок, а КП БТІ Києво-Святошинської районної ради у Київській області - зареєструвати право приватної власності на будинок за [PERSON]. Під час ухвалення нового рішення по цивільній по цивільній справі № 2-204/12 Апеляційний суд Київської області в мотивувальній частині рішення зазначив, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спірне майно задоволенню не підлягають, оскільки потреба в такому способі захисту права власності у Позивача відсутня. 04.06.2013 року [PERSON] звернулась до реєстраційної служби у Києво-Святошинському районі Київської області для реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку та житловий будинок, де їй було відмовлено у реєстрації з підстав того, що право власності на зазначені земельні ділянку та житловий будинок, станом на 04.06.2013 року зареєстровані за Відповідачем, про що не було відомо Позивачу під час розгляду справи Апеляційним судом Київської області. 14.06.2013 року [PERSON] звернулась до Управління Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області із заявою про отримання витягу на спірну земельну ділянку, який необхідний для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна за Позивачем. Позивачу було відмовлено у наданні зазначеного витягу, оскільки право власності на земельну ділянку зареєстроване за Відповідачем. Також [PERSON] звернулась до КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» з заявою про виготовлення технічного паспорту на вищезазначений житловий будинок. В результаті проведеної поточної інвентаризації зазначеного житлового будинку та надвірних споруд, КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» своїм листом за вих. № 677 від 29.08.2013 року повідомили [PERSON], що за результатами поточної інвентаризації будинку, змін не встановлено, загальна площа будинку становить 544,7 кв.м., житлова - 175,5 кв.м., домоволодіння складається з наступних будівель та споруд: житловий будинок літ. «А», огорожа 1-3, вигрібна яма II, III. Також цим листом [PERSON] повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи, право власності на будинок [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] № 504 (зареєстровано в БТІ, реєстраційна книга № 1, реєстраційний № 174 від 19.04.2012 року). Таким чином, Позивачу лише на цей час стало відомо, що крім укладання вищезазначених договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, які буди визнані недійсними судом, Відповідач під час судового розгляду справи, здійснив реєстрацію права власності на них. Позивач просила суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), що розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), що розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]; скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), що розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. 06.03.2014 року представником Позивача була подана заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), що розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 213350, зареєстрований 04 січня 2010 року на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS], який виданий [PERSON]; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), що розташована за адресою: [ADDRESS], та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання Позивач та його представник не з'явились. Представник Позивача подав заяву з проханням слухати справу за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Зі згоди представника Позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення уточнених позовних вимог з наступних підстав. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, згідно відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» на замовлення [PERSON] за № 677 від 29.08.2013 року, зазначено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи, право власності на будинок [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] № 504 (зареєстровано в БТІ, реєстраційна книга № 1, реєстраційний № 174 від 19.04.2012 року) (а.с. 12). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, наданого на виконання ухвали суду про забезпечення доказів від 27.12.2013 року, право власності на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 51). Вищезазначений факт також підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 213350, виданого на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 7248 від 14.11.2009 року. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: державний акт про право власності на земельну ділянку; нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, довічного утримання, дарування, міни земельної ділянки або іншого нерухомого майна; договір про приватизацію майна державних підприємств; договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку; нотаріально посвідчений договір про поділ, перерозподіл, об'єднання нерухомого майна; свідоцтво про право на спадщину; свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя; свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів; свідоцтво про право власності на будівлю (частину будівлі), споруду; рішення суду про право власності на об'єкт незавершеного будівництва; акти прийому нерухомого майна до експлуатації; договори про іпотеку, оренду строком більше одного року, інші визначені законом документи щодо речових прав на нерухоме майно; рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили; інші акти органів державної влади або органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] позовні вимоги задоволено повністю, а саме: визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 14.11.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 14.11.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON]; за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), що розташована за адресою: [ADDRESS]. 11.04.2013 року Апеляційний суд Київської області, розглянувши апеляційну скаргу Відповідача на вищезазначене рішення суду, прийняв нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на зазначену земельну ділянку та житловий будинок відмовив, а в решті - зазначене рішення суду залишив без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Оскільки, договір купівлі-продажу, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2296 га (кадастровий номер 3222482000:10:001:0134), з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], визнано судом недійсними державна реєстрація нерухомих об'єктів з [PERSON] повинна бути скасована. З огляду на ст. 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної в резолюції 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. 04.06.2013 року [PERSON] звернулась до реєстраційної служби у Києво-Святошинському районі Київської області для реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку та житловий будинок, де їй було відмовлено у реєстрації з підстав того, що право власності на зазначені земельні ділянку та житловий будинок, станом на 04.06.2013 року зареєстровані за Відповідачем. Оскільки, в судовому засіданні встановлено порушення прав Позивача, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимоги щодо визнання права власності на спірне майно. У зв'язку із вищевикладеним, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного та ст. 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої та проголошеної в резолюції 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 4, 15, 16, 317, 321, 392 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved