Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Представник позивача Кушнеренко Ігор Вікторович звернувся до суду з позовом в якому просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги, представник позивача вказує, 14 січня 1998 року позивач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 3455, укладеного на товарній біржі «Ізумруд», придбала у відповідача [PERSON] житловий будинок, який розташовано в по [ADDRESS] . На час укладення вказаного договору, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачала, що договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. Після укладення даного договору позивач зареєструвала житловий будинок, у відповідності до чинного на той час законодавства, в державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджується копіє технічного паспорту. З моменту купівлі вказаного будинку, позивач проживає в ньому та користується зазначеною нерухомістю. Однак, в даний час позивач не має можливості належним чином зареєструвати вказане майно в зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 21 червня 2019 року відрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 02 грудня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено слухання справи до судового розгляду. Представник позивача адвокат Кушнеренко Ігор Вікторович заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик. Причину своє неявки суду не повідомила, у встановлений судом строк відзиву на позов не подала. Суд вважає, що, оскільки судочинство здійснюється на засадах змагальності і неявкою до суду незалежно від причин відповідач фактично відмовилася надавати докази на захист своїх прав у суді, в зв`язку із чим суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів у її відсутності оскільки, в справі є достатньо матеріалів та доказів для розгляду спору та постановлення рішення у відповідності до ст. 280 ЦПК України. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 14 січня 1998 року позивач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 3455, укладеного на товарній біржі «Ізумруд», придбала у відповідача [PERSON] житловий будинок, який розташовано в по [ADDRESS] . Під час укладання зазначеного біржового договору, і в подальшому, позивачка була впевнена в правильності та законності укладання угоди купівлі-продажу вказаного будинку. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Враховуючи, що вказаний договір купівлі-продажу був вчинений у 1998 році, спірні відносини, як і права та обов`язки виникли у сторін з моменту укладення договору, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року (далі за текстом ЦК УРСР 1963 р.), чинного на момент укладення договору і реєстрації права власності. Так, згідно зі статтею 224 ЦК УРСР 1963 р., за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 128 ЦК УРСР 1963 р., передбачала, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Після укладення даного договору позивач зареєструвала житловий будинок, у відповідності до чинного на той час законодавства, в державному бюро технічної інвентаризації, що підтверджується копіє технічного паспорту. З моменту купівлі вказаного будинку, позивач проживає в ньому та користується зазначеною нерухомістю. Згідно зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі - не підлягали нотаріальному посвідченню. Реєстрація на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» права власності на будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, на той момент не суперечила чинному законодавству. Інструкція «Про порядок Державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних і фізичних осіб" передбачала підставу для державної реєстрації - договорів купівлі-продажу і міни, зареєстровані біржею. Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладення такого договору на товарній біржі. Договір купівлі-продажу №3455 від 14 січня 1998 року, який був укладений на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» наразі ніким не оспоренний, строки давності щодо його можливого оскарження сплинули, сторони виконали договір у повному обсязі, відбулася державна реєстрація права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в наслідком чого сумніви щодо дійсності договору, який укладений у точній відповідності з вимогами діючого на той час законодавства відсутні, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість та змістовність заявлених вимог та доцільності їх задоволення.

Outcome: approved