Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивачка в травні 2014 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права матері на тимчасові виїзди за межі території України разом з сином, зобов'язання не чинити перешкоди в оформленні проїзних документів та тимчасових виїздах за межі України. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що з відповідачем, [PERSON], знаходилась в зареєстрованому шлюбі з 1996 р. В період шлюбу, а саме, [INFO], у них народився син, [PERSON]. 19 серпня 2004 року, шлюб між сторонами було розірвано. На даний час, позивачка знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] З метою культурного та освітнього виховання сина, його духовного та морального розвитку, вона вирішила організувати йому поїздки за межі території України для чого, усно, звернулася до начальника відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в Одеській області з заявою про видачу проїзних документів, однак їй в цьому було відмовлено з посиланням на те, що відсутня згода батька дитини [PERSON] Відповідач у наданні нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд дитини за межи території України відмовляє без пояснення причин. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином у встановленому порядку, поважних причин неявки суду не представив, тим самим позбавив суд можливості вислухати його пояснення та думку по суті. Представник органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином у встановленому порядку, поважних причин неявки суду не представив, тим самим позбавив суд можливості вислухати його пояснення та думку по суті. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача, представник третьої особи та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача та представника третьої особи, згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у порядку ст.ст. 224-225 ЦПК України, при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1996 року. В період шлюбу у них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.07.1999р. актовий запис № 544. (а.с. 6) 19.08.2004 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.11.2005 року, актовий запис № 604. 9а.с. 5). На теперішній час позивача [PERSON] знаходиться в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07.08.2008 року, актовий запис № 587. (а.с. 7) Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон однак, відповідач ігнорує прохання матері, тому це питання в добровільному порядку між ними не врегульовано. Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляється від надання згоди на виїзд неповнолітнього сина на відпочинок за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів [PERSON], тому з метою захисту прав дитини позивачка вимушена була звернутись до суду з позовною заявою про визнання права на тимчасові виїзди за межі території України разом з неповнолітнім сином. Крім того, вона має намір періодично виїжджати з сином за кордон з метою оздоровлення та відпочинку і не має можливості кожного разу отримувати дозвіл у відповідача, який відмовляється від надання необхідних дозволів. Також в своїх поясненнях позивачка в судовому засіданні вказала, що має в Україні постійне місце проживання і роботу, та не має наміру на постійне мешкання разом з дитиною в іншій країні без повідомлення відповідача. Відповідно до норм Конвенції про права дитини, кожна дитина має право на захист зі сторони держави від всіх форм фізичного або психологічного насильства, образи, відсутність піклування або недбайливого ставлення, грубого звернення або експлуатації. Батьки зобовязанні піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також батьки зобовязані поважати дитину. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Обовязок виховувати дитину, ростити дитину найважливіший обовязок матері та батька. Повага до дитини має базуватися на визнанні незаперечної істини: дитина це маленька людина, зі своїм внутрішнім світом, своїми уподобаннями, своїми бажаннями та потребами. Повага до дитини це повага її прав, визначених Конвенцією про права дитини та іншими законодавчими актами. Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути забезпечені спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний духовний і моральний розвиток навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей поважити гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Відповідно до статтей 141, 155 Сімейного кодексу України ( далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини На підставі ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Як убачається зі ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно статті 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Згідно з ч. 2 ст. 4 цього ж Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п. 2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до вимог ст. 313 ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, враховуючи, що право дитини на можливий у подальшому виїзд за межі України відповідачем може бути порушено через безпідставну відмову у дачі згоди, суд вважає за можливе зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в формлені проїзних документів на імя [PERSON]. [INFO]. Враховуючи положення ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за межі України, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання за нею права на тимчасові виїзди за межі території України разом з неповнолітнім сином [PERSON] [INFO].

Outcome: approved