Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

У своїй позовній заяві представник позивачки [PERSON] , - адвокат Панчук Ю.Г. просив суд ухвалити рішення, яким визнати нікчемним заповіт, складений [PERSON] , який посвідчений 29 липня 2015 року секретарем Красненської сільської ради Зварун М.С. та зареєстрований у реєстрі за № 49. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] .. Під час подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини [PERSON] стало відомо про те, що 26 липня 2015 року [PERSON] склав заповіт згідно якого заповів [PERSON] все належне йому майно. [PERSON] за станом здоров`я потребував постійного стороннього догляду, тому позивачу незрозуміло, яким чином останній склав заповіт. [PERSON] у своїй позовній заяві просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати заповіт посвідчений секретарем Красненської сільської ради 29 липня 2015 року від імені [PERSON] , в користь [PERSON] . Крім того, просила визнати за нею право власності на 2/3 домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] , яке належало на день смерті її батьку [PERSON] . Свої позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що осінню 2017 року їй стало відомо, що 29 липня 2015 року було складено від імені батька заповіт в користь [PERSON] .. Цим заповітом батько заповів [PERSON] все належне йому на день смерті майно. Даний заповіт посвідчений в Красненській сільській раді та зареєстрований 29 липня 2015 року за реєстровим номером 49. З тексту заповіту вбачається, що заповіт складено секретарем Красненської сільської ради 29 липня 2015 року в с. Красне, даний заповіт прочитаний та підписаний заповідачем. [PERSON] був інвалідом І групи по зору, а тому не міг прочитати даний заповіт, ні підписати його. Таким чином, при складанні даного заповіту грубо порушено вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, а також вимоги ст.ст. 1248, 1253 ЦК України, де вказано, що якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися у присутності не менше як двох свідків. Вважає, що їхній батько не робив і не міг зробити розпорядження на випадок смерті в зв`язку з хворобою. Вони із сестрами є спадкоємцями першої черги, а отже, мають право па спадщину в рівних частках. У відповідності до заяви складеної її сестрою [PERSON] остання відмовилася від спадщини в її, позивачки, користь. Крім того, вона має право на обов`язкову частку в спадщині так як на час відкриття спадщини була непрацездатною та являється інвалідом ІІ групи з дитинства. У судове засідання позивачка [PERSON] не прибула. У попередньому судовому засіданні її представник - адвокат Панчук Ю.Г. позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, крім того доповнив, що із змісту заповіту вбачається, що він «уголос прочитаний заповідачем і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 11 годині 10 хвилин». Тобто, із змісту даного речення, заповідач прочитав заповіт, однак будучи інвалідом І групи по зору, [PERSON] не міг бачити текст заповіту, що в свою чергу тягне його нікчемність. У судове засідання позивачка [PERSON] не прибула. ЇЇ представник - адвокат Гутник П.М. позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві. Крім того, представник [PERSON] адвокат Гутник П.М. в судовому засіданні вказала, що немає сумнівів в тому, що інвалід І групи по зору не міг самостійно прочитати та підписати заповіт. За таких обставин, з врахуванням фактично відсутності заповіту, спадкування майна спадкодавця здійснюється за законом. Оскільки у спадкодавця було три дочки, то спадкове домоволодіння підлягає поділу між ними на три частини. З врахуванням того, що одна із дочок спадкодавця - [PERSON] відмовилася від спадщини в користь [PERSON] , яка у зв`язку з тим, що є інвалідом ІІ групи має право на обов`язкову частку, то у [PERSON] наявне право на 2/3 спадкового майна. Просила позовні вимоги про недійсність та скасування заповіту задовільнити, визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини спадкового домоволодіння. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не прибула. У попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнавала. Суду пояснила, що [PERSON] , доводився їй дідусем, який на час складання заповіту був психічно здоровим, адекватним, при світлій пам`яті та ясному розумі. Те що дідусь був інвалідом І групи по зору, не означає, що останній не міг читати та писати. [PERSON] був грамотною людиною, це загальновідомий факт. Вона не була присутньою при складанні заповіту, однак їй відомо, що дідусь мав намір скласти заповіт на її користь. Позовні про визнання заповіту недійсним є безпідставними, оскільки [PERSON] самостійно склав заповіт, просила в задоволенні даних вимог відмовити повністю. Що стосується вимог [PERSON] , з приводу присудження їй 2/3 частини домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] , яке належало на день смерті її батьку [PERSON] вважає такі також безпідставними. Не заперечує, що оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини була інвалідом ІІ групи, є дочкою спадкодавця то має право на обов`язкову частку. Вона не заперечує, щоб [PERSON] отримала свою частку у визначеному законом порядку. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Бурак Б.В. в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. В судовому засіданні експерт [PERSON] надала пояснення з приводу висновку експерта № СЕ-19/109/09-249ПЧ/19 від 31 січня 2020 року. Експерт вказала, що з наданих на дослідження матеріалів експертним шляхом встановлено, що підпис заповідача у заповіті від 29 липня 2015 року та підписи від імені [PERSON] у відомостях №5/2611 на виплату пенсії за жовтень 2016, за серпень 2016, за липень 2016 року, за червень 2016 року, за травень 2016, за квітень 2016 року №ос.рах 12445 виконані однією особою. Дати відповідь на інші питання експертиз не представилось можливим по причині не виявлення сукупності ознак, які б індивідуалізували підпис та почерк певної особи у вказаних документах. Інші учасники справи в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили. Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи положення ч.1 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання. Заслухавши пояснення сторін, показання експерта та дослідивши матеріали справи суд вважає, що в задоволенні позовів слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Судом встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] доводився позивачам батьком, а відповідачці [PERSON] дідусем. Згідно заповіту 29 липня 2015 року [PERSON] заповів все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт посвідчений секретарем Красненської сільської Рожнятівського району ради Зварун Магдалиною Степанівною, реєстровий номер 49 (а.с.49). З матеріалів спадкової справи №119/2017 заведеної після смерті [PERSON] , (а.с.28-41) вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися його дочки [PERSON] , [PERSON] та онука [PERSON] , [PERSON] - дочка спадкодавця, подала заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] 27 червня 2017 року завідувачкою Першої Рожнятівської державної нотаріальної контори Раско Н.С. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому що є посвідчений заповіт не в її користь. [PERSON] через представника заявила позов про визнання заповіту нікчемним. Як на підставу для задоволення своїх вимог [PERSON] посилається на норми ЦК України, які регулюють порядок складання заповіту, зокрема ст.ст.1248, 1253 ЦК України, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися у присутності не менше як двох свідків. Вважає, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. [PERSON] ставлячи вимоги про визнання недійсним та скасування заповіту посилається на грубе порушення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій секретарями сільських рад, а також вимоги ст.ст.1248, 1253 ЦК України, де вказано, що якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися у присутності не менше як двох свідків. Крім того, [PERSON] посилається на ст.1257 ЦК України, та вважає, що заповіт слід визнати в судовому порядку недійсним. Вирішуючи вимоги позивачів, щодо визнання заповіту [PERSON] на користь [PERSON] нікчемним та недійсним, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно зі ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, тобто згідно ст. 30 ЦК України, фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст.1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. У ст. 1251 ЦК України зазначено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи виконавчих комітетів місцевих рад уповноважені посвідчувати заповіти. Спеціальним нормативним актом, який регламентує повноваження посадових осіб місцевого самоврядування під час вчинення ними нотаріальних дій є Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування затверджено наказом Міністерства юстиції України 11.11.2011 № 3306/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14.11.2011 за № 1298/20036)( далі-Порядок). Згідно з п. 1.2. Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. При вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчу вальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. За п. 1.3 посадові особи органу місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. У абз. 4, 5,6 пункту 1.4. розділу III цього Порядку зазначено, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. А згідно із абз. 7 п. 1.4 розділу III Порядку № 3306/5: якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Позивачка [PERSON] , в позовній заяві посилається на нікчемність заповіту, через те, що заповіт не міг бути прочитаний та підписаний заповідачем. Позивачка [PERSON] в позовній заяві одночасно посилається і на недійсність і на нікчемність заповіту, просить його скасувати через те, що заповідач через хворобу не міг зробити розпорядження на випадок смерті. Згідно із абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» ( далі - Постанова ПВСУ) заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Статття 203 ЦК України визначає наступні вимоги додержання яких є необхідними для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За змістом ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, положеннями частини другої та третьої статті 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини та оспорювані. На підставі абз.2 п.5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справі про визнання правочинів недійсними» від 1 листопада 2009 року №9 вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За змістом абз.2 п.17 Постанова ПВСУ заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом частини третьої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно з ч.ч.2, 4 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Судом встановлено, що під час складання заповіту [PERSON] мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не оспорюється сторонами, здійснював розпорядження належним йому на праві власності майном за власним бажанням, яке було спрямоване на реальне настання правових наслідків, волевиявлення заповідача було вільним, відповідало його внутрішній волі, складений ним заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства. Як видно із тексту оспорюваного заповіту, заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним. Позивачками не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що при складанні заповіту волевиявлення [PERSON] , не було вільним і не відповідало його волі та, що заповіт складений з порушенням закону, щодо його форми та посвідчення. Тому, посилання позивачів [PERSON] та [PERSON] на те, що [PERSON] будучи інвалідом І групи по зору не міг прочитати та підписати заповіт не є підставою для визнання його нікчемним, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу з даного приводу. Те, що [PERSON] був інвалідом по зору, тому не міг особисто прочитати та підписати заповіт від 29 липня 2015 року є тільки припущенням позивачів, яке не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Матеріали справи не містять відповідного експертного заключення з даного приводу, навпаки, висновком експерта № СЕ-19/109/09-249ПЧ/19 від 31 січня 2020 року (а.с.191-198), підтверджено, що підпис заповідача у заповіті від 29 липня 2015 року та підписи від імені [PERSON] у відомостях №5/2611 на виплату пенсії за жовтень 2016, за серпень 2016, за липень 2016 року, за червень 2016 року, за травень 2016, за квітень 2016 року №ос.рах 12445 виконані однією особою. За таких обставин, у суду не виникає сумніву, що [PERSON] особисто прочитав та підписав заповіт від 29 липня 2015 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог докази в межах заявлених позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту нікчемним, та вимог [PERSON] про визнання недійсним та скасування заповіту складеного [PERSON] , який посвідчений 29 липня 2015 року секретарем Красненської сільської ради Зварун М.С. та зареєстрований у реєстрі за № 49, судом не встановлено підстав для визнання заповіту недійсним. Що стосується вимоги [PERSON] , про скасування заповіту, то в цивільному законодавстві взагалі не передбачено можливості скасування заповіту за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. Право скасувати заповіт належить лише заповідачу. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши та оцінивши докази, суд приходить до переконання, що оспорюваний заповіт був посвідчений уповноваженою на це посадовою особою, у зв"язку з чим відсутні підстави вважати заповіт нікчемним, а позов підставним. Що стосується вимог [PERSON] , про визнання за нею право власності на 2/3 домоволодіння, що знаходиться по [ADDRESS] , яке належало на день смерті її батьку [PERSON] суд приходить до наступного. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України від 03.09.2014 № 6-84цс14). За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 зазначеного Кодексу, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно [PERSON] вважає, що спадкування майна спадкодавця повинно здійснюватись за законом, а оскільки [PERSON] відмовилася від спадщини на її користь, то з урахуванням цієї обставини та , що вона має право на обов`язкову частку в спадщині, їй належить 2/3 частини спадкового домоволодіння, про що просить суд ухвалити рішення. Суд не погоджується з таким висновком позивачки з наступних підстав. Так, в процесі розгляду справи, суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивачів про недійсність заповіту. Спадкування після смерті [PERSON] здійснюється в порядку спадкування за заповітом. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Так, за наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме, відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спадкування обов`язкової частки в спадщині здійснюється на підставах встановлених законом, шляхом прийняття спадщини в порядку, передбаченому статтями 1268 - 1269 ЦК. Право на обов`язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту, отже рішення суду про визнання недійсним заповіту в частині, що порушує права спадкоємця на обов`язкову частку в спадщині, не вимагається. Згідно матеріалів спадкової справи №119/2017 заведеної після смерті [PERSON] , (а.с.28-41) вбачається, що [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини, відмови у видачі їй свідоцтва про право на спадщину не отримала. Таим чином, судом встановлено, що [PERSON] має право на обов`язкову частку спадкового майна, і таке її право ніким не оспорюється. Позивачка не представила суду жодного належного та допустимого доказу про порушення її права внаслідок його невизнання чи оспорення іншими особами, а тому в суду відсутні підстави для задоволення її позову про визнання права власності на спадкове майно. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: dismissed