Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

Позивач подала до суду позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно [PERSON] , [INFO] якій мотивує тим, що з березня 2017 року відповідач відсторонився від утримання доньки. Не приймає участь у її вихованні та матеріальному утриманні. 22.08.2017 року ДВС Новоселицького РУЮ перебуває на виконанні виконавчий лист про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання малолітньої дитини в розмірі 713 грн. щомісяця. З дня винесення судом рішення про стягнення аліментів, відповідач жодного разу їх не сплачував, внаслідок чого станом на день звернення до суду з позовом склалась заборгованість по аліментам в сумі 10861 грн. 12 коп.. Позивач вважає, що ставлення відповідача до виховання доньки та її матеріального утримання примусило її звернутись до Органу опіки та піклування Новоселицької райдержадміністрації з заявою про доцільність позбавити відповідача батьківських прав. Рішенням від 20.12.2018 року враховуючи ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов'язків орган опіки вважає за доцільним позбавити його батьківських прав. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві та просить суд позов задовольнити. Представник позивача додатково суду пояснив, що відповідач під час розгляду справи про стягнення з нього аліментів на користь позивача на утримання доньки робив все можливе щоб ухилитися від її утримання, ставив під сумнів його батьківство. Дані обставини свідчать про те, що відповідач умисно ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо утримання доньки. Відповідач в процесі розгляду справи у режимі відео конференції суду пояснив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує проти його задоволення та подав до суду заяву про подальший розгляд справи у його відсутності. Представник органу опіки та піклування підтримав заявлені позовні вимоги просить суд підтримати рішення органу опіки щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши надані сторонами докази суд дійшов наступних висновків. Рішенням органу опіки та піклування Новоселицької райдержадміністрації від 20 грудня 2018 року за №74 та 77 визнано за доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до малолітньої [PERSON] [INFO] , в зв'язку із тим, що на протязі двох років не приймає участь у вихованні доньки, не приходив до дитини, не забезпечував її необхідними умовами для проживання, не цікавився дитиною та не приймає участь у її матеріальному утриманні. З довідки Мамалигівської сільської ради ОТГ Новоселицького району від 08.06.2018 року за №839 та 840 вбачається, що [PERSON] , [INFO] перебуває на утриманні матері та проживає по [ADDRESS] . Довідкою розрахунком по виконавчому листу №54725099 встановлено, що [PERSON] заборгував аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] в сумі 10861 грн. 12 коп.. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати свою дитину, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати їх до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язків батьківського піклування щодо неї. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" вбачається, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею дев'ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Статтею 17 Конвенції ООН про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточені. В атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учаснці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятку випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно де застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Крім наведеного, як з достовірністю було установлено в судовому засіданні дослідженими по справі і вищенаведеними доказами в їх сукупності при системному аналізі з дослідженими поясненнями сторін по справі, [PERSON] життям дитини протягом останніх двох років не цікавився, самоусунувся від її виховання та матеріального утримання погодився на позбавлення його батьківських прав оскільки ставить під сумнів своє батьківство. Як визначено законодавцем, для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов'язків по вихованню. Належить також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, з сукупності досліджених по справі доказів, оцінки пояснень сторін по справі, суд вважає, що винна поведінка батька - [PERSON] щодо ухилення його від батьківських ообв'язків і свідоме нехтування цими обов»язками знайшло своє повне підтвердження в судовому засіданні. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявились безрезультатними. Суд вважає, що поведінка відповідача, його байдуже ставлення до виконання батьківських обов'язків не може бути змінено без застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Таким чином, при установлених в засіданні обставинах, досліджених доказах по справі з їх сукупності, суд приходить до висновку що заявлені позовні вимоги про озбавлення батьківських прав грунтуються на законі і підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі наведеного і

Outcome: approved