Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

У листопаді 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просила встановити факт її проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу з [PERSON] у період з 01.05.1998 року по 21.09.2014 року; визнати обєктом спільної сумісної власності сторін житловий будинок №3 по пров. Ветеринарному в м. Ніжин Чернігівської області; будівельні матеріали та обладнання, які використані в процесі будівництва гаражу, кухні, перебудови сараю та тротуарну плитку, які розташовані на земельні ділянці по пров. Ветеринарному №3 в м. Ніжин Чернігівської області; автомобіль [NUMBER] та провести їх розподіл наступним чином : виділити позивачу в натурі частину будинку та господарських споруд відповідно до варіанту 2 його розподілу з відступом від ідеальних часток, який визначено висновком експертизи №03-12/16 від 14.10.2016 року, як першому співвласнику, визнавши за позивачем право власності на це майно; зменшити частку [PERSON] у праві власності на житловий будинок та господарські споруди №3 по пров. Ветеринарному в м. Ніжин до 1/2; виділити відповідачу в натурі майно відповідно до варіанту 2 розподілу домоволодіння по пров. Ветеринарному в м. Ніжин з відступом від ідеальних часток, який визначено висновком експерта №03-12/16 від14.10.2016 року, як другому співвласнику, визнавши за ним право власності на це майно; стягнути з позивача на користь відповідача в рахунок сплати за відхилення від ідеальної частки другого співвласника 1/2 частки будинку та господарських споруд, 4540 грн ; поділити будівельні матеріали та обладнання, яке використано в процесі будівництва гаражу, кухні, перебудови сараю, як самочинних споруд та тротуарну плитку, що розташовані на земельній ділянці буд. № 3 по провулку Ветеринарному в м. Ніжин, виділивши їх в повному обсязі відповідачеві і визнавши за ним право власності на них, стягнувши на користь позивача 1/2 частину їх вартості, а саме: 43 952,50 грн; визнати за відповідачем право власності на автомобіль марки ВАЗ2112 і стягнути з нього на користь позивача 1/2 частину вартості, що становить 21 230,64 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з [PERSON] вона проживала спільно однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 травня 1998 року по 21 вересня 2014 року за адресою: м. Ніжин, пров. Ветеринарний, буд.3, спільно вели всі фінансові та господарські справи, мали спільний бюджет, разом виховували спільну дитину [PERSON], батьківство якої визнано за відповідачем відповідно до свідоцтва, виданого 11.09.1999 року. Встановлення факту проживання однією сімєю необхідно позивачу для визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання з відповідачем. [PERSON] зазначала, що на момент знайомства з [PERSON] останній мав у власності будинок №3 по пров. Ветеринарному в м. Ніжин, в якому, за її доводами, за час спільного проживання були здійснені поліпшення, в звязку з чим істотно збільшилась його вартість внаслідок спільних трудових та грошових затрат. Крім того, позивач вказувала, що за час спільного проживання сторони придбали автомобіль [NUMBER], побудували гараж, кухню, перекрили дах сараю, поклали тротуарну плитку, в звязку з чим просила поділити між сторонами автомобіль та використані будівельні матеріали. Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 травня 2017 року встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю як чоловіка та дружини з 01 травня 1998 року по 21 вересня 2014 року; визнано обєктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]: - житловий будинок № 3 по провулку Ветеринарному в м. Ніжині; - будівельні матеріали та обладнання, які використано в процесі будівництва гаражу, кухні, перебудови сараю, як не узаконених споруд, які розташовані на земельній ділянці по пров. Ветеринарному, 3 в м. Ніжині; - автомобіль [NUMBER]. Вирішено поділити в натурі житловий будинок № 3 по провулку Ветеринарний у м. Ніжині наступним чином: виділити в натурі [PERSON] 1/2 частину будинку № 3 по провулку Ветеринарний у м. Ніжині, а саме: кімнату 1-1, площею 15 кв. м, кімнату 1-4, площею 10,6 кв. м, загальною площею по будинку 25,6 кв. м, льох, 1/2 частину вбиральні, 1/2 частину колодязя, 1/2 частину колодязя згідно варіанту № 2 висновку експерта від 14.10.2016 року № 03-12/16, визнавши за [PERSON] право власності на 53/100 частин даного житлового будинку; виділити в натурі [PERSON] 1/2 частину будинку № 3 по провулку Ветеринарний у м. Ніжині, а саме: кімнату 1-2 площею 8,1 кв.м, кімнату 1-3 площею 14,1 кв. м, загальною площею по будинку 22,2 кв.м, сарай «Б», 1/2 частину вбиральні, 1/2 частину колодязя, 1/2 частину колодязя згідно варіанту № 2 висновку експерта від 14.10.2016 року № 03-12/16, зменшивши частку [PERSON] у праві власності на даний житловий будинок, визнавши за ним 47/100 частин. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4540 грн компенсації за отримання більшої частки домоволодіння. Поділено будівельні матеріали та обладнання, які використані в процесі будівництва ванни, кухні, гаражу, та будівництва і ремонту тамбура, що знаходяться за адресою м. Ніжин, провулку Ветеринарний, 3, виділивши їх у повному обсязі [PERSON], стягнувши з нього на користь [PERSON] половину їх вартості у розмірі 43952 грн 50 копійок. Поділено автомобіль [NUMBER], виділивши його [PERSON], стягнувши з нього на користь [PERSON] половину його вартості у розмірі 21230 грн 64 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у повернення понесених нею витрат: 1285,40 грн сплаченого судового збору, 14490,60 грн по оплаті судових експертиз та 8000 грн правової допомоги, а всього на загальну суму 23776 грн. Знято арешт, накладений ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 06.11.2014 року, на будинок № 3 по провулку Ветеринарному в м. Ніжині; автомобіль [NUMBER]; автомобіль [NUMBER]. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду і прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом порушено норми матеріального і процесуального права. Відповідач вказує, що в судові засідання суду першої інстанції він не зявлявся з поважних причин, тому не мав можливості заявити свої заперечення до позову і надати відповідні докази, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, а його адвокат неналежним чином виконував свої обовязки. [PERSON] посилається, що з позивачем вони ніколи не перебували у фактичних шлюбних відносинах, не проживали разом і не намагалися створити сімю, не планували спільних дітей, ніколи не відпочивали разом, не мали спільних друзів та спільного бюджету, не вели спільне господарство, не дбали один про одного, ніколи не демонстрували, а навпаки приховували своє спілкування, оскільки кожен жив своїм життям. Відповідач зазначає, що протягом всього часу знайомства із позивачем він намагався створити сімю з іншою жінкою, але позивач створювала йому перешкоди, маніпулюючи спільною дитиною. Крім того, [PERSON] посилається, що в описовій частині рішення зазначено, що «у вересні 2014 року шлюб між сторонами було розірвано», в той час як сторони ніколи не перебували у зареєстрованому шлюбі. За доводами відповідача, поза увагою суду залишився той факт, що [PERSON] з 1990 року на праві власності належить спірний житловий будинок №3 по пров. Ветеринарному в м. Ніжині, який придбано ним за власні кошти та кошти його матері. Відповідач вважає необгрунтованим висновок суду про наявність підстав поширення на спірне майно правового режиму спільної сумісної власності, оскільки судом не зясовано питання джерела надходження коштів у позивача на поліпшення спірного майна, часу створення цього майна, виконавця ремонтно-будівельних робіт та повного переліку цих робіт. Крім того, перелік поліпшень, що зроблені апелянтом у своєму господарстві, має розбіжності з переліком поліпшень, зазначених у висновках експертиз, зроблених на замовлення позивача, не дивлячись на це суд визнав обєктами спільної сумісної власності навіть неіснуючі обєкти. [PERSON] також вважає передчасним задоволення судом позовних вимог про поділ спірного майна без державної реєстрації власності на нього, оскільки позовні вимоги про поділ спільного майна в натурі є похідними від позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, в той час як статтями 331, 369, 372 ЦК України передбачено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації і право на його поділ або виділ в натурі можливий тільки між співвласниками. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що показами свідків, в тому числі показами спільної доньки позивачки та відповідача, було підтверджено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1 травня 1998 року по 21 вересня 2014 року. За час спільного проживання будинок та господарські будівлі по провулку Ветеринарний 3 в м. Ніжин Чернігівської області, що належать на праві власності [PERSON], значно збільшилися у вартості, а тому судом виходячи з вимог ст. 62 СК України визнано їх обєктом права спільної сумісної власності подружжя та проведено реальний розподіл домогосподарства за клопотанням позивача по варіанту № 2 додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 03-12/16 від 14.10.2016 року. Будівельні матеріали та обладнання, яке використано в процесі будівництва гаражу, кухні, перебудови сараю, як самочинних споруд, які розташовані на земельній ділянці по провулку Ветеринарному 3 в м. Ніжин Чернігівської області та автомобіль марки « ВАЗ2102» , визнано судом спільною сумісною власністю сторін та виділено за клопотанням позивачки у власність [PERSON], стягнувши 1/2 їх вартості, визначену судовою будівельно-технічною експертизою та автотоварознавчою експертизою, з нього на користь позивача [PERSON] Оскільки позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволені в повному обємі, то суд першої інстанції на її користь стягнув з відповідача всі понесені нею та документально підтверджені судові витрати. З таким висновком суду першої інстанції частково не погоджується апеляційний суд. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просить суд встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю як чоловіка та дружини з 1 травня 1998 року по 21 вересня 2014 року. Встановлення вказаного факту позивачу потрібне для визнання майна, набутого у вказаний період, обєктом спільної сумісної власності та його поділ. Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 1 січня 2004 р. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 р., норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обовязків, що виникли після набуття ним чинності. Згідно із ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За положеннями ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України (у редакції, яка була чинною до 22 грудня 2007 року), якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. В судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки, в тому числі спільна донька сторін , батьківство щодо якої визнано [PERSON], які підтвердили факт спільного проживання як чоловіка та жінки, [PERSON] та [PERSON] Їх свідчення співпадають з наданими суду письмовими доказами: фотокартками, виписками з амбулаторної картки та медичних документів доньки сторін, документів з місця навчання дитини, копією паспорту позивачки. На спростування вказаних доказів відповідачем [PERSON] не надано допустимих та належних доказів, а свідчення допитаних в апеляційному суду свідків не спростовують наданих позивачем доказів та є суперечливими і викликають сумніви. Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про встановлення факту проживання позивача [PERSON] з відповідачем [PERSON] однією сімєю як чоловіка та дружини в період часу з 1 січня 2004 року по 21 вересня 2014 року та не може погодитись з висновком суду першої інстанції, щодо встановлення факту проживання однією сім'єю позивачки та відповідача в період до 1 січня 2004 року, оскільки це не було передбачено Кодексом законів про шлюб та сім'ю України, а за викладених обставин виключає можливість визнання права спільної сумісної власності на спільне майно з підстав наявності фактичних шлюбних відносин, передбачених ст. 74 СК України. Відповідно до актового запису про укладення шлюбу № 703 від 21 листопада 1987 року було зареєстровано шлюб відповідача [PERSON] з [PERSON]П.( а.с.275 т.2), який розірвано рішенням Ніжинського міського суду Чернігівської області від 9 липня 1998 року.( а. с. 220 т.2) Розірвання шлюбу було зареєстровано в Відділі реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міськвиконкому Чернігівської області за заявою [PERSON] 12 лютого 1999 року, актовий запис про розірвання шлюбу №35( а. с. 274) За час перебування у шлюбі [PERSON] з [PERSON], на імя відповідача [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу будинку з господарськими спорудами по провулку Ветеринарний №3 в м. Ніжин Чернігівської області. Згідно до вимог ст. 22 КпШС України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Виходячи з вище зазначеного, домоволодіння по провулку Ветеринарний № 3 в м. Ніжин Чернігівської області є власністю [PERSON] та [PERSON] , а тому в задоволенні позовних вимог про визнання обєктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] будинку по провулку Ветеринарний №3 в м. Ніжин Чернігівської області слід відмовити. Починаючи з 1999 року по вересень 2014 року в домогосподарстві по провулку Ветеринарний № 3 в м. Ніжин Чернігівської області були проведені наступні будівельно-монтажні роботи з урахуванням фізичного зносу матеріалів станом цін на серпень 2016 року : в 1999 році проведено роботи з газопостачання житлового будинку на суму 17978 грн ; в 2002 році замінено 7 вікон на металопластикові вартістю 11820 грн ; в 2003 році обшито будинок сайдингом на суму 1581 грн ; в 2006 році побудовано ванну кімнату 7613 грн; в 2007 році виконано роботи з водопостачання житлового будинку на суму 10777 грн; в 2010 році побудовано гараж 6606 грн; в 2013 році покладено тротуарну плитку 4966 грн; в 2013 побудовано кухню з тамбуром - 23243 грн; в 2013 році замінено вхідні двері на металеві та міжкімнатні двері на суму 296 грн (вартість робіт по установці дверей); в 2014 році обшито цоколь металопрофілем на суму 947 грн., а всього відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи № 03-12/16 від 14 жовтня 2016 році вартість поліпшень, проведених в домогосподарстві по провулку Ветеринарний № 3 в м. Ніжин Чернігівської області, становить 87905 грн. та придбано автомобіль марки ВАЗ 2112, 2005 року випуску, вартістю 42461,27 грн. Майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одеспільно набули майно , ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Позивач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що поліпшення, які були проведені в будинку по провулку Ветеринарний 3 в м. Ніжин в період часу з травня 1998 року по 1 січня 2004 року, були проведені внаслідок спільної її та відповідача [PERSON] праці, зусиль та коштів, такі вимоги не були предметом розгляду суду, а тому в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за проведення газопостачання до будинку по провулку Ветеринарний 3 в м. Ніжин в 1999 році, вартості замінених вікон в будинку та оббивки будинку сайдингом слід відмовити. Проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обовязків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Отже, поліпшення проведені за період з 1 січня 2004 року по 21 вересня 2014 року в домогосподарстві по провулку Ветеринарний № 3 в м. Ніжин Чернігівської області, а саме: побудова ванної кімнати в 2006 році; виконання робіт з водопостачання житлового будинку в 2007 році; побудова гаражу в 2010 році; укладання тротуарної плитки та побудова кухні з тамбуром в 2013 році; обшиття цоколя будинку металопрофілем в 2014 році на загальну суму 54152 грн є обєктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] надали суду в якості доказів про джерела походження коштів на придбання матеріалів для улаштування поліпшень будинку, його перебудову по провулку Ветеринарний 3 в м. Ніжин, трудові книжки, що свідчать про отримання ними стабільного доходу в майже однаковому розмірі. Вказане підтверджує, що позивачка та відповідач в рівній мірі мають право на частину цих поліпшень. Враховуючи, що зазначені поліпшення є невідємною частиною відповідних споруд, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про виділення їх у власність [PERSON] з одночасним стягненням з нього на користь позивача в рахунок 1/2 частини їх вартості грошової компенсації. Проте, оскільки апеляційним судом встановлено наявність підстав для визнання обєктами спільної сумісної власності будівельних матеріалів та обладнання на загальну суму 54152 грн, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 27076 грн (54152 : 2), в звязку з чим рішення суду слід змінити, зменшивши суму стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] з 43952 грн 50 коп. до 27076 грн. Враховуючи, що автомобіль [NUMBER] було придбано під час спільного проживання сторін, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про його виділ [PERSON] із стягнення з нього на користь позивача половини його вартості. Суд не приймає до уваги наданий в якості доказу договір купівлі-продажу житлового будинку в с. Оленівка по вул. 8го-Березня 5, Борзнянського району, Чернігівської області від 9 листопада 2009 року, відповідно до якого вище вказаний будинок був проданий матірю відповідача. Матеріали справи не містять доказів, що кошти від продажу будинку були надані [PERSON] та витрачені останнім на поліпшення будинку, оскільки у вказаний період ремонтні роботи та добудови в будинку не проводились, майно, яке є спірним, не придбавалось сторонами. В судовому засіданні апеляційного суду позивачка [PERSON] пояснювала суду, що перебудови сараю за час спільного проживання позивачки з відповідачем зроблено не було, вартість таких поліпшень також відсутня у висновку судово-будівельної експертизи, а тому в задоволенні вимог про стягнення компенсації за перебудову сараю слід відмовити. Відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент предявлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Оскільки при зверненні до суду з позовом, а також при уточненні позовних вимог [PERSON] було сплачено судовий збір за вимоги майнового характеру на загальну суму 1041,8 грн, то недоплачену суму судового збору у розмірі 2074,36 грн (3116,16 1041,8) належить стягнути з позивача на користь держави. Позовні вимоги [PERSON] рішенням апеляційного суду задоволено частково на 31%, тому судові витрати підлягають розподілу з урахуванням вимог ст.88 ЦПК України. Враховуючи, що подання позову мало місце у листопаді 2014 року, при зверненні до суду підлягав сплаті судовий збір в розмірі 243,60 грн (1218 грн х 0,2) за вимоги немайнового характеру та 3116,16 грн ((181 250 грн + 87 905 грн + 42 461,27 грн) х 1%) за майнові вимоги. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243,60 грн за задоволені судом вимоги немайнового характеру та 954,85 грн за частково задоволені вимоги майнового характеру, а всього 1198,45 грн. В силу положень статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До останніх, зокрема належать витрати на правову допомогу. Статтею 1 Закону України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року) встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] було укладено з [PERSON] договір про надання правової допомоги (а.с.41 т.1). За послуги адвоката позивачем сплачено 8000 грн (а.с.60 т.1, а.с.128 т.2). В судових засіданнях адвокат приймала участь: 04 грудня 2014 року 50 хв., 26 серпня 2015 року 18 хв., 01 жовтня 2015 року 21 хв., 05 листопада 2015 року 1 год.52 хв., 01 грудня 2015 року 53 хв., 14 грудня 2015 року 35 хв., 10 лютого 2016 року 29 хв., 05 серпня 2016 року 1 год. 10 хв., 09 грудня 2016 року 1 год. 13 хв., 14 червня 2017 року 19 хв. Крім того, згідно розрахунку оплати витрат за правову допомогу адвокат надавав консультації, готував позовну заяву, заяви про призначення судових експертиз, вивчення висновків експерта. Сплачена позивачем сума 8000 грн за послуги адвоката не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу. Проте оскільки позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2420 грн витрат на правову допомогу. За проведення судових експертиз позивачем було сплачено 14490,60 грн. Отже, з відповідача на користь позивача належить стягнути 4367,18 грн. При зверненні до суду з апеляційною скаргою [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 3695,74 грн (267,96 грн за вимоги немайнового характеру та 3427,78 грн за вимоги майнового характеру). В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі. Апеляційним судом апеляційну скаргу задоволено частково на 70 %. Враховуючи, що за оскарження вимог майнового характеру відповідачем сплачено 3427,78 грн судового збору, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2399,45 грн судового збору.

Outcome: partial