Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-12 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON] . Відомості про батька були здійснені за вказівкою матері на підставі ст. 135 СК України. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.02.2013 року відповідача визнано батьком [PERSON] та стягнуто з нього на користь позивачки аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з 21.06.2012 року та до досягнення дитиною повноліття. Зазначила, що батько дитини самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки [PERSON] , [INFO] , не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належні умови для розвитку її природних здібностей, не готує її до самостійного життя та має заборгованість по сплаті аліментів. Крім того, за місцем роботи відповідача аліменти стягуються незадовільно, а сам відповідач має нестабільний та мінливий дохід, а тому стягнення з нього аліментів, на думку позивачки, у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу є замалою сумою. Враховуючи викладене, просить змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.02.2013 року, встановивши його в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн та позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . 31.05.2019 року відповідачем подані письмові пояснення у справі, в яких позовні вимоги визнав в частині зміни розміру аліментів та заперечував проти задоволення позовних вимог в частині позбавлення його батьківських прав, обґрунтовуючи це тим, що мати дитини забороняє йому бачитись з донькою, а тому він позбавлений можливості бачити дитину. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позбавлення його батьківських прав, запевняючи суд про те, що він має намір брати участь у житті доньки, чого не може робити внаслідок перешкод, які створює позивач. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є позивачка та відповідач у справі. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 06.02.2013 року відповідача визнано батьком [PERSON] та стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з 21.06.2012 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст.152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитись неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачений вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Батько або мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона: 1) не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки [PERSON] , [INFO] , не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належні умови для розвитку її природних здібностей, не готує її до самостійного життя. Участь лише матері у житті дитини підтверджується довідкою класного керівника 1Б класу школи №232, довідкою ДНЗ №685, який в період з 09.10.2012 по 22.06.2017 відвідувала дитина. Крім того, ухилення батька від участі у житті дитини підтверджено в суді показаннями свідків. Крім того, станом на 01.09.2020 відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на дитину у розмірі 127 027,50 грн., про що свідчить розрахунок заборгованості, здійснений державним виконавцем Дніпровського районного відділу ДВС у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в м.Києві. Згідно висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.06.2018 року, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Заперечуючи проти позову в частині позбавлення батьківських прав, відповідач посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі №201/6232/17, згідно якого, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Суд не знаходить підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, що заявлені у даній справі виключно з підстав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язківз огляду на наступні обставини. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). В даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. При цьому, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому «якнайкращих інтересів дитини» (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, Суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Суд при вирішенні справи приймає до уваги особливості, які існують у ній. Так, позивач звернулась до суду з цим позовом 12.03.2018. З того часу справа перебувала в провадженні суду і не була розглянута з об`єктивних причин, зокрема внаслідок неодноразової зміни складу суду. При останньому складі суду відповідачу неодноразово надавалась можливість відновити зв`язок з донькою шляхом проведення їх спільних зустрічей, проти чого не заперечувала позивачка. Відповідачем позивачу було надіслано лист, в якому запропоновано зустрічі 15.10.2020 та 21.10.2020 о 16 годині поблизу магазину №2Б по вул.Приозерній в м.Києві. На ці зустрічі відповідач сам не прибув, незважаючи на те, що позивач з дитиною очікували його в обраному ним місці. Пояснити суду з яких підстав він пропустив зазначені зустрічі та надати докази щодо поважності цього, відповідач не зміг. Таке відношення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої присутності в житті дитини, створення умов для відновлення їх спілкування, на думку суду, вказує на відсутність зацікавленості відповідача щодо виконання батьківських обов`язків нематеріального характеру. Сам факт сплати аліментів на підставі рішення суду не можу вказувати на те, що батько виконує всіх свої батьківські обов`язки та не ухиляється від їх виконання. Крім того, протягом тривалого часу розгляду справи, відповідач не звертався до органу опіки та піклування чи суду, для визначення способів його участі у житті дитини, що також, на думку суду, вказує на відсутність в його діях зацікавленості щодо спілкування з дитиною і виконання своїх батьківських обов`язків. Вказані вище обставини свідчить про обґрунтованість позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав і необхідність їх задоволення. Щодо вимог позивачки про зміну розміру аліментів, суд зазначає наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зміну (збільшення) розміру аліментів, позивачка посилається на те, що у після ухвалення рішення про стягнення з відповідача аліментів розмір витрат на утримання дитини збільшився. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Збільшення витрат на забезпечення дитини, не є підставою для зміни розміру аліментів. Відповідач працює в ТОВ «Агенство професійної безпеки «Лев» на посаді директора з 01.06.2012. Його сукупний дохід в період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року склав 69 519,75 грн на місяць. Інших джерел доходів відповідач не має. Питання щодо відповідності розміру стягнутих аліментів заробітній платі відповідача може бути вирішено в порядку здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Визначений рішенням суду від 06.02.2013 року розмір аліментів у вигляді 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідає вимогам сімейного законодавства, а його збільшення у зв`язку з тим, що видатки позивачки на утримання доньки збільшились не є підставою для збільшення розміру стягуваних аліментів та встановлення їх розміру у твердій грошовій сумі. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Приймаючи до уваги, що позивачкою не доведено підстав позову про збільшення розміру аліментів, суд вважає правильним відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині. З викладеного,

Outcome: partial