Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Представник позивачки [PERSON] - адвокат Костенко О.М. звернувся до Згурівського районного суду Київської області з вищезазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В житловому будинку зареєстрована та проживає позивачка. Також в будинку зареєстрований син позивачки - відповідач [PERSON] . Відповідач з 2017 року фактично в будинку не проживає, виїхав проживати в м. Київ за невідомою позивачці адресою, ніяких зв`язків з того часу вони не підтримують. Відповідач не проживає в житловому будинку позивачки більше трьох років, не ставиться до нього як до основного місця проживання, не сплачує комунальні платежі, витрат з утримання будинку не несе, особисті речі відповідача в будинку відсутні. Жодних перешкод щодо проживання відповідача в будинку позивачка не чинить. Через реєстрацію відповідача в будинку, позивачка позбавлена можливості вільно користуватись та розпоряджатись належним їй житловим будинком. Враховуючи вищевикладене, представник позивачки просить суд визнати відповідача [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим будинком номер [ADDRESS] . В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник Костенко О.М. не з`явились. Представник позивача направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність та відсутність позивачки, позовні вимоги підтримав, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема шляхом направлення судових повісток на електронну адресу вказану відповідачем та через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов до суду не подав. 15.07.2020 року на електронну адресу суду [PERSON] була направлена заява про відкладення розгляду справи, в подальшому жодних заяв відповідача судом не отримувалось. Положеннями ст. 280 ЦПК України передбачається, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився в судове засідання без поважних причин, не подав до суду відзив на позовну заяву та сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , що встановлено з копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок (а.с.7-11), копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.12), копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.13), копії погосподарської книги (а.с.16-19). В житловому будинку, крім позивачки, зареєстрований її син - відповідач [PERSON] , але фактично він в житловому будинку не проживає з 2017 року, тобто понад три роки, місце його фактично проживання не відомо (копія свідоцтва про народження - а.с.6, акт депутатської перевірки від 16.06.2020 року - а.с.15, довідка виконкому Малоберезанської сільської ради від 19.06.2020 року № 87 - а.с.14). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні із власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, а згідно другого речення частини 2 ст.64 ЖК України членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Приймаючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що в житловому будинку по [ADDRESS] , який належить на праві власності позивачці [PERSON] зареєстрований член її сім`ї (син) - відповідач [PERSON] . Відповідач не користується приміщенням житлового будинку, більше трьох років без поважних причин в будинку не проживає, витрат з утримання будинку не несе, добровільно переїхав до іншого постійного місця проживання. В ході розгляду справи не встановлено, що між сторонами існують договірні відносини з приводу користування будинком, а також збереження за відповідачем права на користування житловим приміщенням понад встановлені строки. Реєстрація відповідача в житловому будинку порушує права позивачки, як власника вказаного житлового будинку. Суд вважає за необхідне, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Враховуючи клопотання позивачки, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved