Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач у липні 2015 року звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, [PERSON], Комунального підприємства „Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" про зняття арешту з рухомого майна, в якому просив зняти арешт з автомобіля марки ВАЗ 21013 (1986 року випуску) д.н. [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER]). У судове засідання позивач не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність. Зазначив, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що в червні 2015 року він вирішив продати належний йому на праві власності автомобіль. Після звернення до Управління державної автомобільної інспекції в місті Києві про зняття зазначеного автомобіля з реєстрації. В Управлінні державної автомобільної інспекції йому відмовили зняти автомобіль з реєстрації та повідомили про те, що він перебуває в арешті, який накладено на підставі Постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 28.09.2011р. ВП №28948359. В подальшому, він звернувся до відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві з заявою надати йому для ознайомлення матеріали виконавчого провадження на підставі яких було арештовано моє майно. Листом від 16.07.2015р. відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві повідомив про те, що на даний час виконавчі провадження щодо боржника [PERSON] на виконанні не перебувають, але перебували у 2011 році. Виконавче провадження завершено, документи за спливом 3-х річного строку зберігання знищено. Державний виконавець, на виконанні якого перебувало вказане виконавче провадження, повідомив Позивачу ідентифікатор доступу та пароль входу до єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. В єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень дійсно міститься інформація про те, що на майно [PERSON] накладено арешт, але в Постанові про відкриття виконавчого провадження і накладення арешту зазначалась інша адреса реєстрації місця проживання боржника. [PERSON] на майно якого накладено арешт є повним тезкою Позивача, має теж саме прізвище, ім'я та по-батькові. Ідентифікаційний номер Боржника в постанові про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту відсутній, отже державний виконавець не міг належним чином ідентифікувати особу Боржника на майно якого накладав арешт та помилково наклав арешт на майно Позивача. Єдиною можливістю ідентифікувати зазначену особу в такому випадку є інформація щодо її місця проживання. В постанові державного виконавця зазначено місце проживання боржника: [ADDRESS]. За вказаною адресою Похзивач ніколи не проживав та не був зареєстрований. Позивач мешкає за адресою: [ADDRESS] з 1989 року, що підтверджується відповідною відміткою в паспорті. Крім того, зазначений арешт відсутній в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про податкові заставі, що підтверджується відповідним витягом, який виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сєніною О.О. 20.07.2015р. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи зі змісту ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як визначено в ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Згідно ч.1 п.5 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Виходячи зі змісту ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частиною другою вище вказаної статті визначено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Частиною п'ятою вказаної статті передбачено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У відповідності до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. В пункті 5 Постанови № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (зі змінами та доповненнями) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при вирішенні питання про належність описаного та арештованого майна слід керуватись нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Відповідно до п. 4 зазначеної Постанови, відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, оскільки винесенням постанов про накладення арешту на автомобіль марки ВАЗ 21013 (1986 року випуску) д.н. [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] (місце проживання: [ADDRESS], ідентифікаційний номер [NUMBER]), порушуються права [PERSON] як власника відповідного майна, у зв'язку з чим позивач позбавлений можливості реалізувати своє право щодо реалізації свого майна, а тому дане заставне рухоме майно підлягає звільненню з-під арешту та розшуку.

Outcome: approved