Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» (19.03.2013) звернувся із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 118834,35 грн. за кредитним договором № KRK0RX10430492 від 12.01.2007 та судових витрат у розмірі 1288,34 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] звернувся до [PERSON] з метою отримання банківських послуг, уклав договір № KRK0RX10430492 від 12.01.2007, та в звязку з чим, 12.01.2007 отримав кредит у розмірі 9883,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11.07.2008. Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав, у звязку з чим станом на 26.02.2013 має заборгованість 128834,35 грн., яка складається з наступного 9883,50 грн. заборгованість за кредитом; 38615,73 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3913,92 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 69810,04 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 6111,16 грн. штраф (процентна складова). Ухвалою суду від 29 березня 2018 року дану цивільну справу прийнято до провадження суддею Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області та призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою суду від 14 червня 2018 року з ПАТ КБ «Приватбанк» клопотання представника відповідача від 14.06.2018 про витребування доказів задоволено. Ухвалою суду від 01 серпня 2018 року клопотання представника відповідача від 01.08.2018 задоволено, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» до суду не зявився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того в наданій суду заяві від 01.08.2018 просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов такого висновку. Відповідно до частини 1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Параграфом першим глави 71 ЦК України регулюються правовідносини позики. Статтею 1046 Кодексу передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За правилом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 12.01.2007 між [PERSON] та [PERSON] укладено строковий кредитний договір № KRK0RX10430492 від 12.01.2007, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у сумі 9883,50 грн. на строк 18 місяців з 12.01.2007 по 11.07.2008 включно, з умовами сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 217,44 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 898,5 грн., в обмін на зобовязання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки (а.с.7,8-9). Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). При цьому відповідно до ч.1 ст. 614 ЦК України\~особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.\~Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.\~Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання, тобто в даному випадку діє презумпція вини цієї особи. На підтвердження наявності заборгованості у відповідача [PERSON] надано розрахунок заборгованості (а.с.4), який є аналітичним документом банку, складений в односторонньому порядку і не погоджений з відповідачем, тому не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та достовірності обрахування розміру боргу. Разом з цим, позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховано заборгованість, яка відображена у розрахунку та складається з наступного: 9883,50 грн. заборгованість за кредитом, 38615,73 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3913,92 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 69810,04 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; а також 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 6111,16 грн. штраф (процентна складова). Розглядаючи вказаний розрахунок на предмет обґрунтованості та відповідності умовам кредитного договору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.\~534 ЦК України\~у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Так, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, фактично містить лише певні показники, але не наданий алгоритм (формула), за яким можливо встановити, як з наведених показників утворився результат (відсотки; з яких сум розраховані пеня, комісія, штрафи тощо; за який період). А тому, наданий розрахунок не відповідає вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст.ст. 77-79 ЦПК України, у звязку з чим судом відхиляється. Більш того, зазначений розрахунок не містить щомісячні нарахування, відрахування за періоди з 14.07.2008 по 05.01.2009, з 26.01.2009 по 31.03.2009, з 06.12.2010 по 28.03.2012, з 28.03.2012 по 26.02.2013, що унеможливлює надати даному розрахунку оцінку щодо його достовірності. Крім того, на виконання ухвали суду від 01.08.2018 позивачем надана виписка по рахунку [PERSON] за період з 12.01.2007 по 31.07.2018, з якої не вбачається руху кредитних коштів, а також не зазначено про наявність заборгованості за боржником (а.с. 145). Тоді як в позові заявлена до стягнення заборгованість станом на 26.02.2013. Відповідно до ч. 1 та ч. 2\~ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Таким чином, копії будь-яких документів мають засвідчувати їх дійсність, оскільки мають бути виготовлені виключно з оригіналів цих документів. Копії, подані юридичною особою, мають відповідати порядку засвідчення копій документів, визначеному пунктами 5.23, 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно - розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55). Всупереч наведених вимог закону, надана позивачем виписка з рахунку не завірена у відповідності до вимог закону та не містить будь-яких реквізитів юридичної особи ПАТ КБ «ПриватБанк», які є необхідними для визнання цього документа належним і допустимим доказом по справі. Також, форма і зміст наданої виписки також не відображає алгоритму нарахованої суми боргу і його складових [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент предявлення позову. Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. З наведених вище підстав виписка з рахунку [PERSON] є неналежним і недопустимим доказом, у зв'язку з чим, судом відхиляється. Також суд вважає, що наданий [PERSON] розрахунок заборгованості процентів за користування кредитом, процентної складової штрафів та загальної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, є необґрунтованим, а отже безпідставним. Отже, проаналізувавши досліджені у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявності заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 118834,35 грн. Крім того, представником відповідача було заявлено шляхом подання письмової заяви про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позовна давність щодо вимог відносно повернення основного зобовязання 12.07.2011, а щодо стягнення пені позовна давність спливла 12.07.2009, тобто банком пропущений строк позовної давності по вимогам по стягненню кредиту та неустойки, а право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування 11 липня 2008 року. Вирішуючи заяву про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно правової позиції у справі № 6-16цс15 Верховного Суду від 11.03.2015, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 6.6 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У звязку із цим доводи представника відповідача про неознайомлення відповідачем з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи, за умовами договору кредиту, банк надає відповідачу строковий кредит за програмою «Розстрочка» в сумі 9883,50 грн. на строк 18 місяців з 12.01.2007 по 11.07.2008 включно, зі сплатою 1,0% на місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту. Таким чином, загальний строк позовної давності щодо основного зобовязання сплив 12 липня 2011 року, щодо стягнення неустойки (пені) 12 липня 2009 року. Позивачем не надано доказів, незважаючи на процесуальну можливість, надану судом відповідно до ухвали про витребування доказів від 14 червня 2018 року, того, що відповідач при підписанні кредитного договору був належним чином ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам; що редакція Умов на момент укладання кредитного договору містила положення про збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін. Крім того, позивачем не надано суду тексту Умов, підписаних відповідачем. Додані до позовної заяви Умови не є належним доказом, оскільки не містять дати затвердження, підпису посадових осіб, підпису позичальника тощо (а.с. 8-9). Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому, з урахуванням заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вважає можливим відмовити в задоволенні позову саме з цієї підстави. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed