Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-15 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до Оболонської РДА в м. Києві, треті особи: [PERSON] , Служба у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві, про визнання права користування житловим приміщенням та визнання ордеру недійсним. До закінчення підготовчого провадження до участі у справі в якості відповідача залучено Шевченківську РДА в м. Києві та в якості третіх осіб залучено [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», Департамент будівництва та житлового забезпечення КМР (КМДА) та ГУ НП у м. Києві. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. У 2002 році вітчим позивача [PERSON] отримав ордер на право зайняття квартири [ADDRESS] , та з зазначеного часу разом з матір`ю позивача [PERSON] у ній проживав. У 2004 році у позивача народився син [PERSON] , після його народження позивач залишилась одна у дуже скрутному становищі та на пропозицію вітчима і матері у квітні 2006 року поселилась з малолітнім сином у зазначеній вище квартирі. З цього часу позивач, її син, вітчим та її матір проживали однією родиною, вели спільний побут та мали спільний бюджет. Однак, зважаючи на скрутне матеріальне становище родини, питання щодо реєстрації місця проживання позивача та її сина щоразу відкладалося, оскільки це б збільшило витрати на комунальні послуги. [INFO] померла матір позивача, після її смерті позивач разом з сином продовжили проживати з вітчимом однією сім`єю. У червні 2011 року у позивача народилась донька [PERSON] , яка з народження також проживає у спірній квартирі. Вітчим виконував для позивача роль батька, а для її дітей роль дідуся, піклувався про них та брав участь у їх вихованні. [INFO] року вітчим раптово помер. На момент пред`явлення позову до суду позивач та її малолітні діти постійно проживають у спірній квартирі майже 12 років, позивач сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги, підтримує квартиру в належному стані та періодично робить у ній косметичний ремонт. В 2015 році позивач зверталась до суду з позовом про визнання права користування жилим приміщенням, її позовну заяву було залишено без розгляду. У лютому 2018 року третій особі [PERSON] видано ордер на вселення у цю квартиру. Позивач вважає, що вказаний ордер видано неправомірно, так як його видано без фактичного обстеження квартири. При видачі ордеру порушені її права та права малолітніх дітей, оскільки, незважаючи на відсутність прописки, вони цілком законно, на правах членів сім`ї наймача, займають дану квартиру. Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнень та доповнень до позовної заяви від 21 травня 2018 року, 20 червня 2018 року, 07 грудня 2018 року, позивач просить суд: - визнати її та її малолітніх дітей такими, що проживають у квартирі [ADDRESS] на законних підставах; - визнати ордер на житлове приміщення, що виданий на ім`я [PERSON] , недійсним; - встановити факт проживання її, [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, і [PERSON] з 2006 року та по день його смерті ( [INFO] ) однією сім`єю; - визнати її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача [PERSON] ; - зобов`язати Оболонську РДА в м. Києві поновити та змінити договір найму житлового приміщення, що був укладений з [PERSON] на [PERSON] ; - зобов`язати Оболонську РДА в м. Києві видати їй та її малолітнім дітям ордер на спірну квартиру; - зобов`язати Оболонську РДА в м. Києві видати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ордер на інше житлове приміщення замість попереднього. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Рибалки Ю.В. від 26 березня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва Майбоженко А.М. від 03 липня 2018 року справу прийнято до свого провадження. Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник Оболонської РДА в м. Києві Бондаренко Я.Ю. у суді проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що житлові права позивача та її дітей Оболонською РДА в м. Києві не порушені, оскільки ордер на жиле приміщення виданий [PERSON]. Шевченківською РДА в м. Києві. Крім того зазначила, що позивач на квартирному обліку в Оболонській РДА в м. Києві ніколи не перебувала та не перебуває, а наведені в позовній заяві обставини свідчать про те, що вона незаконно займає спірну квартиру. Шевченківська РДА в м. Києві явку свого представника у судове засідання не забезпечила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник [PERSON] - [PERSON] у суді проти задоволення позову заперечував. [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Від Служби у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві, Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМР (КМДА) надійшли пояснення, за змістом яких треті особи просять розглядати справу без участі їх представників на підставі поданих сторонами доказів відповідно до чинного законодавства України. Від третіх осіб КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», НП ГУ у м. Києві на адресу суду також надійшли клопотання про розгляд справи без участі їх представників, у задоволенні позову просять відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 15 березня 2002 року Оболонською РДА в м. Києві на ім`я [PERSON] видано ордер на жиле приміщення № 033375 серії Б на право зайняття квартири [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 20 червня 2014 року. Згідно з довідкою КП «Житлосервіс Оболонь» Оболонського району м. Києва від 06 квітня 2015 року, починаючи з 23 серпня 2002 року та до дня смерті [PERSON] був зареєстрований у вказаній вище квартирі. Інших зареєстрованих осіб у ній не було. Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно зі ст. 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР особи, що вселились в жиле приміщення як члени наймача, набувають рівного права з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Частинами 1,2 ст. 64 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року (з останніми змінами від 25 травня 1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на те всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 року N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Отже, право користування житлом у члена сім`ї наймача жилого приміщення виникає у зв`язку із вселенням до нього, здійсненим за згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, та зберігається за умови його постійного проживання у такому приміщенні. Як встановлено судом вище, у березні 2002 року [PERSON] отримав ордер на право проживання у квартирі [ADDRESS] . На час отримання ордеру [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивача - [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про одруження від 02 серпня 2000 року. Тобто, позивач є падчеркою [PERSON] . На момент вирішення справи ні позивач, ні її діти не мають зареєстрованого місця проживання. До 13.01.2015 року позивач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та знята з реєстраційного обліку у зв`язку з вибуттям до адреси: [ADDRESS] . Доказів наявності у володінні, користуванні чи розпорядженні позивача іншого придатного для проживання житлового приміщення матеріали справи не містять, клопотань про витребування таких доказів перед судом будь-ким з учасників справи не заявлено. Звернувшись з даним позовом до суду, позивач стверджувала, що починаючи з квітня 2006 року вона та її малолітній син [PERSON] , а з червня 2011 року і дочка [PERSON] , спільно з вітчимом та матір`ю (до її смерті) проживали однією сім`єю у зазначеній квартирі. На підтвердження таких обставин позивач надала акт, складений 18 січня 2015 року мешканцями будинку [ADDRESS] , про те, що позивач та її малолітні діти дійсно проживають у квартирі [NUMBER] , починаючи з квітня 2006 року та по даний час, в квартирі присутні їх особисті речі, меблі, посуд. Вказані обставини підтверджені також в суді показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - сусідами будинку [ADDRESS] , а також свідком [PERSON] , яка є сестрою померлого [PERSON] . Також на даний факт вказує довідка Дошкільного навчального закладу № 665 Оболонського району м. Києва (місцезнаходження: м. Київ, пр. Героїв Сталінграда, буд. 48-а) від 20 січня 2015 року, згідно з якою син позивача [PERSON] , 2004 року народження, відвідував даний заклад у період з вересня 2006 року по серпень 2010 року, а донька позивача [PERSON] , 2011 року народження, відвідує цей заклад з листопада 2013 року. Згідно з листом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва від 31 грудня 2014 року діти позивача, які проживають за адресою: [ADDRESS] , з народження спостерігаються лікарями цього центру, медична допомога дітям надається як амбулаторно так і вдома. Та обставина, що у період спільного проживання позивач та її покійний вітчим вели спільне господарство підтверджується квитанціями про оплату платежів за комунальні послуги, де платниками значаться і [PERSON] , і [PERSON] , що свідчить про те, що у них були спільні витрати. Крім того, такі обставини підтверджені також показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , допитаних у судовому засіданні, які показали, що позивач та її покійний вітчим дійсно проживали як одна сім`я та вели спільний побут, дбали один про одного. [PERSON] відносився до [PERSON] як до рідної доньки. Він намагався і зареєструвати її місце проживання, і оформити право власності на квартиру, однак свій намір не завершив. Як вбачається з матеріалів справи, 06 липня 2017 року комісією у складі працівників ЖЕД-510 складено акт обстеження квартири [ADDRESS] , в якому зазначено, що на момент обстеження квартира була вільною, в квартирі ніхто не зареєстрований (т. 1, а.с. 115). На підставі акту № 150 від 18 вересня 2017 року, підписаного між Оболонською РДА в м. Києві та Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА), вказану квартиру передано Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА). Розпорядженням Оболонської РДА в м. Києві № 669 від 14 листопада 2017 року квартиру [ADDRESS] включено до числа службових жилих приміщень ГУ НП у м. Києві. На підставі акту № 168 від 25 жовтня 2017 року, підписаного між Департаментом будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу КМР (КМДА) та ГУ НП у м. Києві, квартиру передано ГУ НП у м. Києві. 18 січня 2018 року Шевченківською РДА в м. Києві на ім`я [PERSON] та членів його сім`ї: дружини [PERSON] , дочки [PERSON] , дочки [PERSON] видано ордер на жиле приміщення № 5823 на право зайняття службового жилого приміщення - квартири [ADDRESS] . Судом не встановлено будь-яких обставин, що позивач та її малолітні діти були вселені у спірну квартиру без згоди наймача. Не надано таких доказів і відповідачами. Представник відповідача Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації та представник третьої особи [PERSON]. в суді зазначали про те, що позивач не мала законних підстав для вселення до спірної квартири, не вжила дій щодо реєстрації свого місця проживання за даною адресою, що в сукупності, на їх думку вказує на незаконність її проживання у спірній квартирі. Оцінюючи доводи сторін в цій частині, суд вважає, що відсутність реєстрації місця проживання позивача у спірній квартирі не свідчить про те, що вона не набула права користування нею. Окрім цього, суд вважає доцільним звернення уваги у судовому рішенні на наступне. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Як встановлено судом, позивач була вселена до спірної квартири за згодою її наймача - [PERSON] , тривалий час проживала у ній разом з дітьми, має значний триваючий зв`язок з цим помешканням (дошкільне та шкільне навчання дітей, власне працевлаштування, одержання медичних послуг, соціальної допомоги) і цей зв`язок не розірваний на момент вирішення справи у суді. Крім того, діти позивача ніколи не мали іншого місця проживання, вважають дану квартиру належною їм. Позбавлення цієї сім`ї права на проживання в ній може призвести до невідворотних негативних наслідків, вплинути на благополуччя осіб, яких з впевненістю можна віднести до найменш захищених верств населення (мати-одиначка, неповнолітні діти). Не варто забувати і про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст.3 Конвенції про права дитини). Очевидним є те, що у даному провадженні не ставиться питання про позбавлення позивача права на житло, не порушено питань про припинення користування нею. Разом з тим, при видачі органами державної влади ордеру на спірну квартиру [PERSON] було здійснено невиправдане втручання у приватну сферу позивача та її дітей і порушено їх право на повагу до житла. При цьому суду звертає увагу на формулювання самого Акту від 06.07.2017, за яким працівники ЖЕД-510 дійшли висновку про вільність квартири для подальшого оформлення прав на неї іншими особами лише за одним фактом відсутності зареєстрованих у ній осіб. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити те, що державним та комунальним органам було добре відомо про те, що позивач разом з дітьми проживає у спірній квартирі, з моменту подання нею першого позову до суду, спрямованого на узаконення її проживання. Наявність такої обізнаності, на думку суду, мало презюмувати більше ретельну перевірку щодо факту проживання в квартирі осіб, право проживання яких зареєстроване не було, для того щоб дійти висновку про наявність підстав для передання право користування цією квартирою інші особі, в нашому випадку [PERSON] . Такої перевірки здійснено не було і обмежившись лише фактом відсутності у спірній квартирі осіб з зареєстрованим місцем проживання Держава в особі компетентних органів фактично здійснила позбавлення позивача та її дітей житла, передавши всі права на цю квартиру третій особі [PERSON] , в тому числі і право на виселення її мешканців. Такі дії є неприпустимими в демократичному суспільстві і саме суд у даному випадку є компетентним для визначення непропорційності втручання в право особи на житло та поновлення таких прав. Вирішуючи питання про спосіб, у який це можливо зробити, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, в межах пред`явлених позовних вимог, суд звертає свою увагу на наступні норми права. Згідно з ч. 2 ст. 58 ЖК УРСР ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Статтею 59 ЖК УРСР передбачено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Так, як вбачається з матеріалів справи, спірний ордер від 18 січня 2018 року виданий на підставі акту обстеження від 06.07.2017, в якому зазначено, що на момент обстеження квартира [ADDRESS] була вільною, в квартирі ніхто не зареєстрований. Однак, такі обставини спростовується наданими Управлінням праці та соціального захисту населення Оболонської РДА в м. Києві актами обстеження квартири [ADDRESS] від 24 грудня 2014 року та від 06 вересня 2018 року, з яких вбачається, що у зазначені періоди позивач та її малолітні діти проживали у цій квартирі. Крім того, зазначені обставини встановлені судом вище, а відсутність зареєстрованих осіб у квартирі не свідчить про те, що у ній ніхто не проживає. Відтак, на час видачі спірного ордеру квартира не була вільною, оскільки в такій проживали позивач та її малолітні діти. Рішення суду про їх виселення з цієї квартири відсутнє. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що відповідачами було порушено порядок видачі ордеру на жиле приміщення від 18 січня 2018 року, що є підставою для визнання його недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню. Вселення позивача до квартири, як члена сім`ї [PERSON] , який був наймачем квартири [ADDRESS] свідчить про те, що вона набула право користування цією квартирою нарівні з наймачем. За приписами ст. 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Оскільки наймач спірного житлового приміщення помер, а позивач є його членом сім`ї, оскільки постійно проживала та вела спільне господарство з ним, бажає бути наймачем квартири за раніше укладеним договором найму жилого приміщення, інші повнолітні члени сім`ї наймача, які б проживали на спірній житловій площі відсутні, а також враховуючи той факт, що відповідачі не визнають права позивача на це житлове приміщення, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості у позасудовому порядку врегулювати дане питання, суд з метою відновлення права позивача вважає за можливе визнати її наймачем за договором найму житлового приміщення після смерті попереднього наймача [PERSON] . Саме в цих межах (визнання ордеру недійсним та визнання наймачем за укладеним раніше договором найму) суд вважає правильним задовольнити заявлені у справі вимоги. В решті позовних вимог суду слід відмовити з наступних міркувань. Вимоги про визнання позивача та її малолітніх дітей такими, що проживають у спірній квартирі на законних підставах та про встановлення факту спільного проживання позивача та [PERSON] у період з 2006 року та по день його смерті судом залишаються без задоволення, оскільки самі по собі дані вимоги не породжують настання правових наслідків для позивача, а є тими обставинами, які враховані судом при задоволенні позовних вимог щодо визнання позивача наймачем за укладеним раніше договором найму. Вимоги позивача про зобов`язання Оболонської РДА в м. Києві поновити та змінити договір найму житлового приміщення, видати позивачу та її дітям ордер на спірну квартиру, видати [PERSON] та членам його сім`ї ордер на інше житлове приміщення є необґрунтованими і також не підлягають задоволенню, оскільки вирішення цих питань відноситься до дискреційних повноважень відповідача, а суд не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством. Крім того, позивач не є уповноваженим представником [PERSON] чи членів його сім`ї для того щоб вимагати захисту його прав. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та вирішує визнати недійним ордер №5823 від 18 січня 2018 року, виданий на ім`я [PERSON] та членів його сім`ї, та визнати позивача наймачем за договором найму спірного житлового приміщення після смерті попереднього наймача [PERSON] Задоволення позовних вимог в цій частині суд вважає достатнім способом захисту порушених прав позивача.

Outcome: partial