Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних від суми боргу в розмірі 60405,59 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.03.2013 р. відповідач отримала в борг 4000 доларів США та зобов»язувалась їх повернути до 01.07.2013 р., однак свої зобов»язання не виконала і в добровільному порядку позику не повертає. З врахуванням положень ч.2 ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача суму позики в розмірі 51632,70 гривень (по курсу НБУ на день розгляду справи), 3 % річних від суми позики та інфляційні збитки. В ході судового розгляду позивач підтримала позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просила суд позов задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві, оскільки відповідач в добровільному порядку не повертає суму боргу. Позивач наполягала на стягненні суми боргу в національній валюті відповідно до пред»явлених вимог. Відповідач в судове засідання не з»явилась, повідомлялась судом за місцем реєстрації фізичної особи. Судова повістка повернулась до суду за закінченням терміну зберігання. На підставі положень ст.ст.224-226 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судому встановлено, що 11.03.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала в борг позику в розмірі 4000 доларів США. Відповідно до домовленості, укладеної між сторонами, відповідач. зобов»язалась повернути суму боргу до 01.07.2013 р. На підставі ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Кошті були передані відповідачу, що підтверджується виданою розпискою. З боку відповідача суду не надано доказів на підтвердження виконання нею своїх зобов»язань щодо повернення суми боргу, оскільки оригінал розписку на час розгляду справи знаходиться у позивача. Враховуючи викладене, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення суми боргу за Договорами позики в розмірі 51632,70 гривень (що становить гривневий еквівалент на момент звернення до суду суми боргу в розмірі 4000 доларів США) є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню. Також підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення суми боргу за Договорами позики з врахуванням 3% річних від суми боргу, виходячи з наступного. Норми чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, а саме ч.1 ст.1050 ЦК України, чітко визначає наслідки порушення договору позичальником. Якщо позичальник своєчасно не поверну суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов»язань. Розрахунок 3% річних від суми боргу за Договорами позики, проведений позивачем, ґрунтується на нормах чинного законодавства щодо порядку проведення розрахунку, а тому може бути взятий судом до уваги. З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних від суми боргу ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків, оскільки як вбачається з умов Договору, укладеного між сторонами, позика була надана в іноземній валюті - доларах США. Відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в України встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня. Норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не можуть поширюватись на випадки прострочення грошового зобов»язання, яке виражено в іноземній валюті. Враховуючи викладене, вимоги позивача щодо стягнення інфляційних збитків не є обґрунтованими, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не можуть бути задоволені. З огляду на встановлені судом обставини, з врахуванням досліджених судом доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.88 ЦПК України і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, понесені позивачем при зверненні до суду і підтверджені документально, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial