Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], з подальшим його зняттям з реєстраційного обліку. В обгрунтування вимог позивач пояснила, що відповідач не проживає за вказаною адресою з 1984 року. Місцезнаходження відповідача [PERSON] не відоме, будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його відсутності не існує. Позивач вказує, що комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб, відповідач не сплачує комунальні платежі, а реєстрації відповідача у вказаному житловому приміщенні позбавляє можливості оформити позивачем державну субсидію. Крім того, позивач пояснила, що відповідач не є членом її сім"ї, а був чоловіком її сестри [PERSON] 30.05.1990 року частину квартири №1 було відокремлено та цій частині присвоєно номер квартири 4. [PERSON] прописалась у квартирі №4 проте, відповідач з квартири №1 не виписався. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с. 46). Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій представник визнав позовні вимоги у повному обсязі та щодо рішення про визнання відповідача [PERSON]О, таким, що втратив права користування на квартиру №1, по вул. Східна, 151 в м. Житомирі та зняття його з реєстрації Представник просив провести розгляд справи без його участі та участі відповідача (а.с. 42). На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 28/100 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Житомир, вул. Східна, 151, згідно договору дарування частини житлового будинку від 11.09.2009 року та витягу від 18.08.2014 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 7-9). Зі змісту довідки ПП «КВЖРЕП №8» від 10.10.2017 року за №1796 та за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 13.04.2018 року місце проживання [PERSON], [INFO] зареєстроване за адресою: [INFO](а.с. 10, 51). Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 17.10.2017 року за №58, складеним паспортистом [PERSON], юристом Ружковським А.Л., ФОП [PERSON], а також за участю свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживає у квартирі №1, будинку №151 за адресою: м. Житомир, вул. Східна з 1984 року (а.с. 11). Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. ст. 391, 396 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України встановлено 6-ти місячний строк збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його родини, а також вичерпаний перелік випадків за якими за особою, що тимчасово відсутня, зберігається житлове приміщення понад шести місяців. Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України, відповідно до змісту якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Статтею 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За правилами ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За наведених обставин, оскільки відповідач не проживає у квартирі №1 за адресою: м. Житомир, вул. Східна, 151 понад шість місяців, позовні вимоги про визнання його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням визнав у повному обсязі, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 640,00 грн. (відповідно до квитанції №26 від 24.10.2017 року), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору в сумі 320,00 грн. та відшкодувати позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору в сумі 320,00 грн.

Outcome: approved