Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Уточнивши свої вимоги просить визнати незаконним його звільнення з роботи з 08 грудня 2014 року за скороченням штату працівників; поновити на роботі на посаді охоронника; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 грудня 2014 року по 20 березня 2015 року в сумі 24837 грн. та 30000 грн. у відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначав, що наказом ДП «Прикарпатзахідтранс» № 110-ЗВ від 08 грудня 2014 року він звільнений з посади охоронника на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Наказ про звільнення вважав незаконним. На думку позивача, відповідач порушив передбачений ст. 49-2 ч. З КЗпП України порядок вивільнення працівників, який є передумовою для звільнення працівника, а саме не запропонував йому інші вакантні посади. До того ж, в порушення вимог ст.42 КЗпП України, при звільненні відповідач не взяв до уваги його кваліфікацію, що на утриманні має неповнолітніх дітей, дружину. Моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що неправомірне звільнення з роботи завдало йому моральних страждань та переживань, оскільки відповідач без законних підстав позбавив його можливості працювати і отримувати винагороду за працю, чим змусив докладати додаткових зусиль для організації свого життя і відстоювання своїх трудових прав. Також, його сім'я є багатодітною, а відтак протягом часу вимушеного прогулу позбавлений можливості створювати необхідні умови для соціального та здорового розвитку своїх дітей. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити повністю. Представники відповідача позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях наданих суду. Пояснили, що звільнення позивача відбулось на законних підставах. Зазначили, що у зв'язку з реорганізацією служби захисту ДП «Прикарпатзахідтранс» внаслідок підписання договору з підрядною організацією ТОВ «Ріккона» щодо надання послуг для забезпечення охорони об'єктів та МНПП посада позивача була скорочена, інші посади, які були вакантними на день звільнення [PERSON], йому не пропонувались, оскільки позивач не мав відповідної професії та спеціальності щодо частини посад, зокрема начальник відділу ППБ і ОП; радник; інженер першої категорії відділу експлуатації МНПП; провідний інженер відділу капітального будівництва, а решта посад - оператор котельні дільниці ОІРЕО ЛВДВС - 5С; обхідник лінійний АРС ЛВДВС «Дубриничі»; машиніст насосних установок АРС ЛВДВС «Дубриничі» не були запропоновані в зв'язку з їх віддаленістю від місця проживання позивача. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною. Представник третьої особи заперечив відносно задоволення позову та просив відмовити. Вислухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі наказуДП «Прикарпатзахідтранс» від 22.05.2013 року № 11-ПР-1341 [PERSON] було прийнято з 23.05.2013 року на роботу на посаду охоронника (а.с.7). Відповідно до наказу ДП «Прикарпатзахідтранс» від 02.10.2014 року №465 "Щодо внесення змін у штатний розпис» у зв'язку з реорганізацією служби захисту ДП "ПрикарпатЗахідтранс" внаслідок підписання договору з підрядною організацією ТОВ «Ріккона» щодо надання послуг для забезпечення охорони об'єктів та МНПП внесено з 08.12.2014 року зміни до штатного розпису ЛВДС «Новоград-Волинський» та виведено посади охоронника, яку також займав [PERSON] (а.с.37). Наказом ЛВДС «Новоград - Волинський» ДП «ПрикарпатЗахідтранс» №110-ЗВ від 04 грудня 2014 року [PERSON] звільнено з 08 грудня 2014 року за п.1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штатів) (а.с.7). Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, згідно зі статтею 43 Кодексу законів про працю України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Свідок [PERSON] пояснив, що він працював вДП «ПрикарпатЗахідтранс» та був головою профкому ЛВДВС «Новоград-Волинський». Профспілковий комітет не вирішував питання щодо згоди або відмови в дачі згоди на звільнення позивача. Судом в ході розгляду справи зроблено запит щодо згоди або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення позивача. Як вбачається з копії протоколу засідання профспілкового комітету ЛВДС «Новоград-Волинський» ДП «ПрикарпатЗахідтранс» від 17.02.2015 року №4, профспілкою надано згоду на звільнення [PERSON] (а. с. 101). Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Свідок [PERSON] пояснив, що разом із позивачем працював у відповідача охоронником. В ході проведення скорочення йому, а також решті працівників служби охорони було запропоновано лише звільнитись з роботи ДП «ПрикарпатЗахідтранс» та перейти працювати у ТзОВ «Ріккона». Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.1992, № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Судом встановлено, що відповідачем вказані вище норми законодавства були порушені, адже на час звільнення позивача з займаної посади в ДП «Прикарпатзахідтранс» були вакантні посади, в т.ч. оператор котельні дільниці ОІРЕО ЛВДВС - 5С; обхідник лінійний АРС ЛВДВС «Дубриничі»; машиніст насосних установок АРС ЛВДВС «Дубриничі», жодна з яких позивачеві не пропонувалась, в той час як він за своєю освітою та кваліфікацією відповідав цим посадам. Представники відповідача цей факт у судовому засіданні не заперечували, навпаки, в судовому засіданні в ході дослідження письмових доказів, зокрема копії довідки про наявність вакантних посад (а.с.14) підтвердили наявність цих посад на момент звільнення позивача та на вимогу суду надали копії штатних розписів на момент звільнення і після звільнення позивача(а. с. 120-148), разом з тим, пояснили, що жодна з вказаних вакантних посад не пропонувалась позивачеві, оскільки ці посади знаходяться на значній віддаленості від місця проживання позивача. Суд не приймає до уваги такі доводи відповідача, оскільки вважає, що, виходячи із змісту зазначених вище норм права та постанови Пленуму Верховного Суду України, роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії, що є підходящими з урахуванням його фаху, кваліфікації і досвіду роботи, а при відсутності роботи за відповідною професією (спеціальністю) має бути запропонована інша робота, що є на підприємстві, в установі чи організації. Відповідач мав можливість, дотримуючись вимог законодавства, заповнити вакантні посади до звільнення позивача з роботи, проте такою можливістю не скористався, тому суд в обговорення цього питання не входить. За таких обставин вимоги позивача про незаконність наказу про його звільнення, поновлення на попередній посаді та стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вимушений прогул позивача за період з 08 грудня 2014 року по 20 березня 2015 року становить 72 робочих дні, середньоденний заробіток становить 106,09 грн., що підтверджується довідкою ДП «Прикарпатзахідтранс» (а.с. 9), а тому на користь позивача слід стягнути 7638,48 грн. (62 дні х 106,09 грн.). За вимогами ст.237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган відшкодовує моральну шкоду працівнику в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що внаслідок незаконного звільнення позивачу заподіяні моральні страждання, зокрема те, що, маючи на утриманні трьох малолітніх дітей, позивач тривалий час був позбавлений можливості отримувати заробітну плату, що поставило його сім'ю у скрутне матеріальне становище. Враховуючи характер правопорушення, його тривалість та вимоги розумності і справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає 2000 грн.

Outcome: partial