Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] зі зняттям їх з реєстрації за вказаною адресою. Позов мотивують тим, що є інвалідами третьої групи - глухонімими. У 1975 році, під час роботи на Дрогобицькому підприємстві глухонімих «Карпати», на їх сім??ю видали двокімнатну квартиру, житловою площею 25 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. У згаданій квартирі вони проживали разом з сином [PERSON], який помер у липні 2013 року. Син одружився з відповідачкою у справі 09.11.1996 року і проживав з нею у спірній квартирі, хоча остання не була зареєстрована у ній. Вони жили дуже погано, часто у них виникали сварки, відповідачка дуже конфліктувала, неодноразово наносила сину побої, після яких син у 1998 році знаходився на стаціонарному лікуванні. Незважаючи на це, син пробачив усе відповідачці і поїхав проживати до неї в с. Стрільбичі. [INFO] у них народився син [PERSON]. Після народження дитини у них знову виникали сварки та неприязні відносини. З 2005 року син з відповідачкою не проживали разом, не вели спільного господарства. Діти проживають в с. Стрільбичі Старосамбірського району разом зі своєю матір'ю - відповідачкою, і там відвідують школу. У спірній квартирі жодних їхніх речей немає. Вважають, що [PERSON] та [PERSON], не проживаючи у їхній квартирі близько семи років, втратили право на користування цим житлом. Вони неодноразово просили відповідачку добровільно виписати дітей з квартири, однак, остання не реагує на вказане належним чином. У судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] (в присутності перекладача глухонімих [PERSON].) позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених у позовній заяві. Доповнили, що відповідачка зі дітьми не бажає проживати у їх квартирі, оскільки вона добровільно вивезла звідтам усі свої та дітей речі, виїхала з ними на постійне проживання в будинок в с.Стрільбичі Старосамбірського району, забравши туди також холодильник, газову плиту, меблі. Даний будинок дістався їй у спадок від бабці, там хороші умови для проживання і житлова площа значно більша від тієї, що у їх квартирі. З того часу, відколи [PERSON] виїхала, вона приїжджала до них лише один раз - на похорон свого чоловіка (їхнього сина). Ніхто з житла її з дітьми не проганяв, вона прийняла таке рішення самостійно, так як у неї з чоловіком постійно виникали сварки і спільне проживання було неможливим. Після цього, відповідачка жодного разу не намагалася до них вселитися з дітьми і перешкод у цьому не чинилося. Стосунки з внуками у них нормальні і не заперечують, щоб ті приїжджали до них погостювати. Позивач [PERSON] подав суду заяву з проханням слухати справу у його відсутності. Позовні вимоги підтримує. Представник позивачів - адвокат Костенко І.С. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Пояснила, що позивачі будь-яких перешкод у користування спірною квартирою відповідачці з дітьми не чинили. З 2008 року останні фактично не проживають з позивачами. Відповідачка конфліктна людина і в житловому приміщенні часто виникали сварки, спільне проживання було неможливим. [PERSON] усі речі перевезла в с.Стрільбичі в будинок, який фактично успадкувала від своєї бабці, однак, не оформила документально спадкових прав. Лише у 2013 році вона приїхала один раз до квартири позивачів у зв'язку із похованням їхнього сина - її чоловіка. Діти відповідачки навчаються у Стрільбицькій школі і вона не має наміру знову переїжджати з ними в м.Дрогобич. Вважає, що [PERSON] відмовляється добровільно виписати своїх дітей зі спірної квартири, оскільки вбачає в цьому певну матеріальну вигоду, а не потребу у проживанні. Тому просить позов задоволити у повному обсязі. Відповідачка у судовому засідання позовні вимоги не визнала та заперечила щодо їх задоволення. Пояснила, що в 1996 році одружилась із сином позивачів. Після одруження проживали всі разом у спірній квартирі. Однак, стосунки згодом стали неприязними, її чоловік часто випивав, у помешканні виникали сварки та скандали, спільне проживання стало нестерпним. У 2006 році, забравши усі речі, які належали їй і дітям, добровільно виїхала з останніми проживати в с.Стрільбичі Сатросамбірського району. Зокрема, вона вивезла звідтам холодильник, телевізор, газову плиту, меблеву стінку, одяг, які також належали їй. Чоловік після того просив її повернутися в м.Дрогобич до нього, у спірну квартиру, проте, вона відмовлялась. Туди їздив їхній син (погостювати на пару днів або на час шкільних канікул), інколи дочка. З 2008 року діти навчаються у Стрільбицькій школі. На даний час синові [PERSON] 11 років, а дочці [PERSON] - 16. Переводити дітей у Дрогобицьку школу вона не бажає. У селі в будинку, який залишився їй від бабці, на даний час є всі умови для проживання. Повертатися разом із дітьми проживати до позивачів наміру вона не має, оскільки спільне проживання було б неможливим. Таких намірів не було і з часу виселення зі спірної квартири. Діти інколи їздять навідати позивачів, приїжджають у гості. Заперечує щодо зняття дітей з реєстрації, оскільки вважає, що вони, з досягненням повноліття, самі можуть вирішити щодо її необхідності у квартирі позивачів. Крім цього, її дочка після школи бажає поступати на навчання в м.Дрогобичі і могла би там проживати (у позивачів). Також зазначила, що якщо позивачі наполягають на знятті дітей з реєстрації, то нехай сплатять їй вартість частки спірної квартири. Представник третьої особи комісії питань захисту дитини Дрогобицької міської ради Яким І.С. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог з метою захисту майнових і житлових інтересів дітей. Представник третьої особи Дрогобицького МВ ГУ ДМС України у Львівській області в судове засідання не з'явився, попередньо надіславши листа за № 605 від 16.04.2014 року про розгляд справи у їх відсутності. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідків, беручи до уваги вищенаведене, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити з наступних підстав. Актами від 14.08.2013 року, 22.11.2013 року, 28.02.2014 року складеними представниками КП «Житлово-експлуатаційне об'єднання», а саме: паспортистом [PERSON], та сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON] стверджується, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] з 2005 року, особистих речей та речей повсякденного використання, які б їм належали, немає. З листа №33 від 18.03.2014 року, наданого Стрільбицькою сільською радою, видно, що [PERSON], 1977 року народження, зареєстрована та проживає в [ADDRESS], в будинку, що належав її бабці; на даний час власника будинку немає, так як спадкування не оформлено згідно чинного законодавства; разом з [PERSON] проживають [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Зі свідоцтва про смерть [NUMBER] видно, що [PERSON] помер [INFO]. Як вбачається з довідки № 1346 від 07.03.2014 року, виданої КП «ЖЕО», [PERSON] проживає в [ADDRESS], у складі сім?ї: чоловік [PERSON], 1944 року народження, - основний квартиронаймач; син [PERSON], 1976 року народження, внучка [PERSON], 1997 року народження, внук [PERSON], [INFO]. Як вбачається з довідки № 36 від 18.03.2014 року, виданою Стрільбицькою ЗСШ І-ІІІ ступенів, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], дійсно навчаються в школі з 01.09.2008 року по даний час; проживають разом з мамою в с. Стрільбичі Старосамбірського району Львівської області. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що поживають по-сусідству з позивачами і їм добре відома відповідач [PERSON] Остання, одружившись, проживала із сином позивачів [PERSON] у спірній квартирі. У їхньому помешканні часто було чути сварки та скандали, життя було неспокійним. Однак, згодом відповідачка забрала дітей, багато речей із квартири, в тому числі меблі, одяг, і переїхала проживати в с.Стрільбичі. Виїхала з дітьми вона декілька років тому і на той час це обговорювалось сусідами, багато хто бачив як вона вивозила з квартири речі, ніхто з позивачів її не проганяв, а також жодних перешкод у користуванні житлом [PERSON] та її дітям не чинилось. З часу виселення відповідачку ніхто не бачив, окрім як на похороні чоловіка - сина позивачів. Зрідка приїжджали діти на канікули чи просто погостювати. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають задоволенню. Частинами першою та другою статті 70 Житлового кодексу України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців; якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ч. 2 ст. 156, ст. 64 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать дружина (чоловік), їх діти і батьки. Членами сім"ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ним і ведуть спільне господарство. У судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що відповідач разом зі своїми дітьми [PERSON] і [PERSON] більше п'яти років не проживають у квартирі [ADDRESS], а позивачами не чинилися і не чиняться будь-які перешкоди у користуванні даним житлом. У відповідності до ст.72 Житлового кодексу України, в судовому порядку провадиться визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Разом з тим, стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Згідно із частиною третьою ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Матеріалами справи встановлено, що діти відповідачки з 2008 року навчаються у Стрільбицькій школі, де і проживають разом з останньою. Отже, судом встановлено факт відсутності неповнолітніх дітей та відповідачки у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, оскільки жодних перешкод в користуванні такою зі сторони позивачів їм не чинилося. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, відповідачка добровільно залишила спірне житло і, забравши дітей, перейшла проживати у інше. За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на це, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, зокрема, ст.ст. 70, 72 ЖК України (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. у справі № 6-57цс11). Відтак, задовольняючи позовні вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, слід вирішити питання про зняття їх з реєстраційного обліку.

Outcome: approved