Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

покликаючись на наявність у відповідача заборгованості за неповернення бронежилету «КОРСАР» вартістю 1 117 грн. 15 коп., позивач у поданій до суду 31 серпня 2015 року заяві просить стягнути з відповідача, який не повідомив про втрату майна, вказану суму та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показав, що, враховуючи, що військовослужбовці діють в зоні АТО, списання майна часто проходить, довіряючи їм, з їх слів. Разом з тим, відповідач нікому про втрату бронежилета не повідомив, а повідомив лише про знищення автомобіля «УРАЛ». Засудження його в подальшому за продаж боєприпасів, які також, з його слів, згоріли у вказаному авто, не дають підстави вважати, що бронежилет втрачено під час ведення бойових дій. Враховуючи обставини втрати майна, позивач просить стягнути лише його номінальну вартість, а не кратний його розмір, можливість якого передбачено Законом. Відповідач не заперечує вказані факти, але вважає, що бронежилет втрачено внаслідок непереборної сили, що виключає його матеріальну відповідальність. Вказаний бронежилет з метою захисту від куль та осколків вивісив на двері кабіни автомобіля зі сторони водія, а сам був вдягнений в бронежилет, подарований волонтерами. Про втрату бронежилету не повідомляв, оскільки всім було відомо про те, що автомобіль згорів, але в акті про знищення автомобіля знищення і бронежилету вказано не було. Суд, з"ясувавши обставини та дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що відповідач за контрактом проходив військову службу у позивача з 14 жовтня 2011 року. 21 серпня 2014 року бронежилет «КОРСАР» отримано відповідачем згідно роздавальної відомості на видачу особовому складу РШМ озброєння, приладів та майна. Відповідно до наказу позивача відповідач відкомандирований до в/ч № 1461 в район виконання завдань в зоні проведення антитерористичної операції, де перебував з 25 серпня по 25 вересня 2014 року. 30 серпня 2014 року, відповідач, перебуваючи в розпорядженні керівника сектору «А», на автомобілі в/ч [NUMBER] м.Рівне «УРАЛ» 4320, виконував завдання з підвозу боєприпасів до міжнародного аеропорту Луганськ. Вказаний автомобіль згорів внаслідок обстрілу. Відповідач засуджений вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 18 грудня 2015 року по кримінальному провадженню № 569/19845/14к за привласнення та збуб боєприпасів. Про втрату бронежилету відповідач нікому не повідомив, про даний факт розповів у пояснювальній записці від 27 січня 2015 року при проведенні службового розслідування по факту відсутності військового майна. Згідно акту службового розслідування вирішено притягнути відповідача до обмеженої матеріальної відповідальності та стягнути шкоду у розмірі позову, до дисциплінарної відповідальності не притягувати, оскільки 12 лютого 2015 року відповідач звільнений в запас за п.п.1 п.е ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (через службову невідповідність). Відповідно до книги грошових стягнень і нарахувань відповідач має заборгованість перед державою на вказану суму. Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Згідно Конституції України військовослужбовці зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів для запобігання шкоді. За порушення вказаних вимог винні особи притягаються до матеріальної відповідальності, що не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Правовідносини між сторонами по справі регулюються нормами спеціальних нормативних актів, що визначають підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, тобто є спеціальними нормами у цій сфері правовідносин, За п.2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (далі Положення), відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Військове майно це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріли, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти. Згідно п.3 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призванного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності. Відшкодування такої шкоди провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду (п.4 Положення). Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність (п.8 Положення). Спосіб покриття шкоди можливий після проведення службового розслідування, належного встановлення факту заподіяння шкоди і видання за результатами службового розслідування наказу. У наказі винним особам може бути запропоновано добровільно покрити шкоду. Згідно з Переліком військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 880 від 02.11.1995 року за втрату бронежилетів всіх типів передбачено матеріальна відповідальність у десятикратному розмірі. Судом враховано п.16 Положення, яким передбачено, що розмір заподіяної державі шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, що діють на період розгляду питання про матеріальну відповідальність, а в разі відсутності таких даних - за цінами, що обчислюються в порядку, який визначається Міністерством економіки України. Обчислення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, провадиться з урахуванням зносу військового майна за встановленими нормами. Сума стягнень за втрачене майно може бути зменшена командиром (начальником) військової частини за письмовим дозволом вищого за підлеглістю командира (начальника), а у випадках, передбачених законодавством України, - судом, залежно від обставин, за яких заподіяно шкоду, ступеня вини та матеріального стану винної особи, за винятком випадків заподіяння шкоди злочинними діями, вчиненими в особистих корисливих цілях. При визначенні розміру шкоди позивачем враховано ступінь участі відповідача у завданні шкоди та вартісна оцінка завданої особисто ним шкоди. Фактів того, що бронежилет втрачено саме внаслідок обстрілу, ні під час службового розслідування, ні в судовому слідстві, встановлено не було. Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п.23 та 25 Рішення «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року вказав, що суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів. Наказ командира військової частини [NUMBER] «Про результати службового розслідування», яким відповідача притягнуто до матеріальної відповідальності та визначено порядок дисциплінарної відповідальності, відповідає вимогам чинного законодавства. Командир військової частини [NUMBER] як суб`єкт владних повноважень, вирішуючи вказане питання, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені законом, з дотриманням встановленої процедури, з урахуванням ступеню вини військовослужбовця і тієї конкретної обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Суд для вирішення спору застосував обставин, передбачені Положенням та дослідив наведені положення, перевірив розмір заподіяної державі шкоди за фактичними втратами на підставі даних обліку, виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін станом на час розгляду питання притягнення до матеріальну відповідальність; встановив точний розмір такої шкоди. При цьому враховано, що відповідачу інкриміновано недбале ставлення до військової служби, ним спричинені наслідки нематеріального характеру у вигляді підриву авторитету та бойового духу підрозділів Національної Гвардії України та наслідки матеріального характеру у вигляді втрати військового майна військової частини № [NUMBER] загальною вартістю 1 117 грн. 15 коп. Суд вважає, що наявне порушене право позивача, за захистом якого він і звернувся до суду, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки рішення суду має бути справедливим, тому, задоволивши позов в такий спосіб, згідно ст.1 ЦПК України фактично виконав завдання цивільного судочинства, вирішив спір та захистив порушені права позивача. Звільнення відповідача на час вирішення спору не має значення, оскільки вирішальним є факт перебування відповідача у правовідносинах на час заподіяння шкоди і те, що шкода завдана при виконанні ним обов`язків. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене, на підставі Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі,

Outcome: approved