Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» (далі - відповідач), в якому просила стягнути з останнього на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 63 276,67 грн., в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, одноразову допомогу за багаторічну і сумлінну працю на підприємстві у розмірі 33 965,00 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати в зв»язку з несвоєчасною її виплатою за період з 01.06.2016 року по день ухвалення рішення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 09.07.1976 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс». Наказом відповідача №90/к від 30.07.2018 року її було звільнено з посади у зв»язку з виходом на пенсію за віком, проте не було проведено остаточний розрахунок з виплати заробітної плати в розмірі - 63 276,67 грн., яку наразі позивач просить стягнути в судовому порядку, а також суму індексації у вигляді компенсації втрати частини доходів. Крім того, відповідач зобов'язаний виплати позивачу одноразову допомогу за багаторічну і сумлінну працю на підприємстві, як передбачено умовами Колективного договору і становить 33 965,00 грн. За таких обставин позивач звернулась до суду з цим позовом. Позивач у судове засідання не з'явилася, через канцелярію подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.10.2018 року по справі було відкрито провадження, призначено спрощене позовне провадження за участю сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно Наказу Державного підприємства «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» від 09.08.1976 року №594/к [PERSON] зараховано на посаду інженера вузлів і станцій, про що міститься відповідний запис у трудовій книжці (а.с. 9). Наказом Державного підприємства «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» від 30 липня 2018 року №90/к [PERSON], головного спеціаліста групи технологічного відділу, 31 липня 2018 року звільнено з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком, ст. 38 КЗпП України (а.с. 10). Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Між тим, з Довідки Державного підприємства «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» від 13.08.2018 року №339 вбачається, що станом 07.08.2018 року існує заборгованість по виплаті заробітної плати перед [PERSON] у сумі 63 276,67 грн. (а.с. 16). Крім цього, позивачем наголошувалося, що відповідачем неправомірно було позбавлено її у виплаті одноразової допомоги, як це визначено п. 9.2.2. Колективного договору. У відповідності з ст. 10 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги (ст. 13 КЗпП України, ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди»). За змістом ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Так, Наказом відповідача №90/к від 30 липня 2018 року прийнято рішення про виплату [PERSON] відповідно до п. 9.2.2 Колективного договору, одноразову допомогу як такому, що відпрацював в інституті 42 роки, у розмірі п'яти середньомісячних заробітків, але не менше п'яти посадових окладів. З розрахункових листків вбачається, що посадовий оклад [PERSON] на дату звільнення з ДП «Науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут транспортного будівництва «Київдіпротранс» становить 6 793,00 грн. (а.с. 15) Таким чином, судом встановлено, що всупереч вищевказаним приписам Закону та умов Колективного договору відповідач не виплатив позивачу під час її звільнення належну їй до сплати суму одноразової грошової допомоги, а суд вважає за можливе стягнути кошти у сумі 33965,00 грн. (6 793,00 грн. *5). Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру оплати праці, до якої відноситься основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру (норма статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). При цьому, ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати» передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. При цьому, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку компенсації втрати частини заробітної плати за відповідний період, що унеможливлює суд його перевірити та задовольнити позовні вимоги в цій частині На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову. В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі - 972,42 грн., виходячи із розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: partial