Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений 01 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем ТОВ «Прогрес», зареєстрований 26 вересня 2011 року відділом Держкомзему у Приазовському районі за № 232450004001175; стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі 5704,80 грн, що складаються із 704,80 грн. судового збору та 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Позов обґрунтований тим, що позивачу на праві приватної власності, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 115434, виданого 31.07.2006 року Приазовським районним відділом земельних ресурсів, належить земельна ділянка площею 9,33 га, кадастровий номер 2324555100:08:004:0187, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Приазовського району Запорізької області. 01 вересня 2010 року між позивачем і ТОВ «Прогрес» був укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у відділі Держкомзему у Приазовському районі за № 232450004001175, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу в оренду земельну ділянку строком на 10 років, зі сплатою орендної плати в розмірі 3539 грн. 04 коп. на рік, що включає прибутковий податок з фізичних осіб 15 %, строком сплати не пізніше 31 грудня. Орендна плата обчислюється з урахуванням індексів інфляції. Позивач вказує, що відповідач порушив свої зобовязання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою та відповідно нехтує терміном зазначеним в розділі 4 Договору оренди землі, який є його істотною умовою. З 2014 року і по цей час відповідачем, в рахунок погашення заборгованості за користування належною позивачу земельною ділянкою, не сплачено жодних грошових коштів. Крім того, ніяких послуг в рахунок орендної плати за цей період вона від відповідача не отримувала. На неодноразові усні звернення позивача до відповідача про здійснення повного розрахунку за договором оренди, останній відповідав відмовою. Вважає, що невиплата відповідачем орендної плати за землю є систематичним невиконанням відповідачем своїх обовязків, визначених договором, таке порушення договору на думку позивача є істотним, та таким, що значною мірою позбавило її отримання щорічного доходу, на який вона розраховувала при укладанні договору. На підставі викладеного, згідно п.2 ст.651 ЦК України, ст..32 Закону України «Про оренду землі», п.д ч.1 ст.141 ЗК України просить позовні вимоги задовольнити. Заяв та клопотань від учасників не надійшло, забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення чи інші процесуальні дії у справі не здійснювалися. 09.10.2018 року відкрите загальне позовне провадження, призначене підготовче засідання та 05.11.2018 року підготовче провадження закрите, призначений судовий розгляд. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, її представник [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача ТОВ Прогрес, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення рекомендованим листом 08.11.2018 року, в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не надав. Враховуючи те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, представник не зявився в судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Відповідно до ст.247 ЦПК України у зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Відповідно до Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 9,33 га для ведення особистого селянського господарства, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 115434 від 31.07.2006 року (Інформаційна довідка з Державного реєстру № 80474386 від 16.02.2017 року). Із копії договору встановлено, що 01 вересня 2010 року між позивачем [PERSON] і ТОВ «Прогрес» був укладений договір оренди земельної ділянки б/н, зареєстрований у відділі Держкомзему у Приазовському районі 26.09.2011 року за № 232450004001175, відповідно до умов якого позивач передала відповідачу в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 10 років, зі сплатою орендної плати в грошовій формі в розмірі 3539 грн. 04 коп. на рік, що включає прибутковий податок з фізичних осіб 15 %, строком сплати не пізніше 31 грудня. Згідно п. 4.2 Договору оренди, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Розмір орендної плати сторонами не переглядався. Датою укладення договору оренди суд вважає 01 вересня 2010 року, коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов і скріпили договір своїми підписами. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду України стосовно моменту укладення договору оренди землі, викладену у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-162ц13, де вказано, що волевиявлення на укладення договору учасник (сторона) правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору, укладення якого вже відбулося не може змінювати моменту укладання договору. Пунктами 4.7, 4.8 Договору оренди землі передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для сільськогосподарського використання, цільове призначення земельної ділянки - ведення особистого селянського господарства. Згідно п. 8.1 Договору оренди землі орендодавець має право, зокрема, вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням, згідно з цим договором; своєчасного внесення орендної плати. Пунктом 9.1\~Договору оренди\~землі передбачені\~права орендаря,\~зокрема,\~самостійно \~визначати напрямки\~своєї господарської\~діяльності відповідно\~до призначення\~земельної ділянки,\~одержувати продукцію\~і доходи. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.13 Закону України "Про оренду землі договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст.21\~Закону УкраїниПро оренду землі, орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обовязків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження обєкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом\~України та іншими законами України. Відповідно до п. «д» ст.141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати. Пунктом 12.3 Договору оренди землі передбачено підстави його розірвання, зокрема: за взаємною згодою сторін; рішення суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Отже за\~змістом ст.ст.\~24,\~25,\~32Закону України «Про оренду землі», ч.1 ст.141 ЗК України,\~умов договору\~від 01\~вересня 2010\~року у\~разі невиконання\~орендарем обовязків,\~передбачених статтями\~24,\~25Закону\~України «Про\~оренду землі» та умов договору оренди земельної ділянки, щодо систематичної несплати орендної плати, договір може бути достроково розірваний за рішенням суду. Позивач в позові стверджує, що з 2014 року не отримував орендної плати за вказаним договором оренди. Відповідач, в свою чергу жодних доказів на спростування вказаних тверджень не надав. Отже, судом встановлено, в порушення умов договору орендар повністю не сплатив орендну плату за 2014, 2015, 2016 та 2017 роки, чим порушив умови договору, а тому має місце систематичне порушення відповідачем зобовязань щодо сплати орендної плати, неналежне виконання ним умов договору, що є істотним порушенням умов договору від 01 вересня 2010 року. За таких умов, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання договору оренди землі від 01 вересня 2010 року, оскільки не сплата відповідачем орендної плати за 2014-2017 роки, має ознаки систематичності порушень умов договору, що є обовязковою умовою для розірвання договору оренди. Тому, позовні вимоги про розірвання договору оренди підлягають задоволенню. Що стосується вимог, про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката, то в цій частині суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи, до яких, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. [PERSON] Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, вирішуючи питання компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, зазначила, що склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що в таких відсутній обґрунтований розрахунок наданих адвокатом послуг, а тому суд приходить до висновку, що у цій справі вищезгадані вимоги чинного законодавства України щодо обґрунтованості визначеного розміру витрат не дотримані; відсутні докази, які б свідчили про обсяг фактично наданих послуг та не доведено, що такий обґрунтовано понесений у звязку із даною справою, а тому в їх стягненні слід відмовити. На підставі статті 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім і документально підтверджені (квитанцією про сплату № 2869 від 03 жовтня 2018 року) судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved