Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області /далі Фонд/ 30 жовтня 2018 року звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилається на наступне. Державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О. 13 червня 2017 року видане свідоцтво про право на спадщину за законом №316 (спадкова справа №146), згідно з яким державний нотаріус посвідчує, що на підставі ст.1265 ЦК України, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , є його онук - [PERSON] , [INFO] . В свідоцтві про право на спадщину за законом від 13.06.2017 №316 зазначено: «Спадщина, на яку видане зазначене свідоцтво, складається з: страхових виплат, що знаходяться на зберіганні у Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області, в сумі 74276,30 грн. Ці невиплачені страхові кошти належать померлому, на підставі довідки виданої 28.02.2017 року за №02/415, управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області». Фонд зазначає, що [PERSON] , [INFO] , перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Луганську, яке на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території. Відділенням в м.Луганську не здійснено переміщення у населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, тому нарахування та виплату страхових виплат потерпілим (членам їх сімей) у відділенні м.Луганську припинено з 01.12.2014. Справи потерпілих, які знаходились на обліку у даному відділенні, та всі інші документи залишились у приміщенні даного відділення у м.Луганську. Відповідно до Порядку надання страхових виплат, фінансових витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення АТО, встановлено постановою правління Фонду від 11.12.2014 року №20, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.01.2015 року за №6/26451. Отже, особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють, не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, і звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Натомість потерпілий - [PERSON] за період з 01.12.2014 по 22.06.2016 не звертався з відповідною заявою до робочих органів Фонду, що знаходяться на території підконтрольній владі України. У зв`язку з чим, позивач зазначає, що потерпілому [PERSON] фактично нараховані та залишились невиплаченими щомісячні страхові виплати лише за червень-листопад 2014 року на загальну суму 16552,26 грн. Щомісячні страхові виплати за період з 01.12.2014 по 22.06.2016, могли бути нараховані [PERSON] лише на підставі його заяви робочим органом Фонду за фактичним місцем його проживання (перебування). Отже, Фонд вважає, що державним нотаріусом неправомірно включено до складу спадщини [PERSON] недоотримана, його дідом - [PERSON] , сума страхової виплати в розмірі 57724,04 грн., за період з 01.12.2014 по 22.06.2016. До судового розгляду справи представник позивача надала клопотання про розгляд справи без їх участі та долучила до матеріалів справи документи (а.с.49-70), а також надав відповідь на відзив представника відповідача [PERSON] . в якому не погоджується з доводами представника відповідача та вважає їх необгрунтованими з огляду на наступне. У справі №243/3505/16-ц встановлено, що нарахування страхових виплат позивачу не припинилось, відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у Калінінському районі м.Горлівки Донецької області визнає наявність у нього заборгованості перед позивачем.Натомість потерпілому [PERSON] припинено нарахування щомісячної страхової виплати в разі часткової чи повної втрати працездатності, що підтверджується: копією довідки від 28.02.2017 №02/415, в якій зазначено : «Потерпілому [PERSON] не виплачено щомісячні страхові виплати за червень-листопад 2014 року на загальну суму 16552,26 грн. Також, необхідно донарахувати потерпілому щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 по 22.06.2016 (включно) та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 на суму 57724,04 грн. Відтак, на відміну від справи №243/3505/16-ц в рамках цивільної справи №417/6784/18 Управління не визнає заборгованості перед потерпілим за щомісячними страховими виплатами в разі часткової чи повної втрати працездатності за період з 01.12.2014 до 22.06.2016, оскільки щомісячні страхові виплати за цей період потерпілому [PERSON] не нараховувались. Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Луганську, в якому потерпілий [PERSON] перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати, не здійснено переміщення з тимчасово неконтрольованої території України та не має правонаступників (а.с.108-118). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, до судового розгляду справи надав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що згідно ст.46 Конституції України - громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання. Жоден Закон України не містив і не містить такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. Водночас постанови, на які посилається позивач для обгрунтування своєї позовної заяви, не є законами, відтак не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Таким чином, ненадання особою, яка не є внутрішньо-переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для невиплати страхових виплат та не є підставою для втручання у право власності на страхові виплати, які були раніше призначені. Таким чином, спадкодавець [PERSON] набув право власності на страхові виплати за життя у сумі 57724,04 грн. за період з 01.12.2014 по 22.06.2016, а відтак вони увійшли до складу спадкового майна, на одержання якого має право [PERSON] як спадкоємець [PERSON] Також, вважає, що державний нотаріус Ковальов А.О. діяв відповідно до вимог чинного законодавства і видав [PERSON] належне свідоцтво про право на спадщину за законом. Просив у задовленні зазначеної позовної заяви відмовити в повному обсязі (а.с.87-107). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача державний нотаріус Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальов А.О. в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки не відома. Розглянувши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст.46 Конституції України - громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця проживання. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Луганськ. Відповідно довідки Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 28.02.2017 за №02/415 [PERSON] , що мешкав за адресою: [ADDRESS] не виплачено щомісячні страхові виплати за червень-листопад 2014 року на загальну суму 16552,26 грн. Також, необхідно донарахувати [PERSON] щомісячні страхові виплати з 01.12.2014 року по 22.06.2016 року (включно) та доплату по перерахунку щомісячних страхових виплат з 01.03.2014 року на суму 57724,04 грн. Загальна сума недоотриманих страхових виплат складає 74276,30 грн. (а.с.8). Відповідно до ст.ст.1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права. У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти Україн» ЄСПЛ зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п.25 цього рішення). Крім цього, згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, закріплено, що виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМО №053374 від 13.06.2017 року, виданого державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О., [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] , до якого входять страхові виплати в сумі 74276 грн. 30 коп., спадкова справа №146, зареєстрована в реєстрі за №316 (а.с.4). Частиною 10 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності включаються до складу спадщини. Згідно з копією заяви від 13.07.2017 року [PERSON] на підставі довіреності, як представника [PERSON] , звернувся до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області з заявою про виплату [PERSON] , як спадкоємцю страхових виплат померлого [PERSON] в сумі 74276 грн. 30 коп. (а.с.5). У листі від 31.07.2017 року №06/1668 Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Луганській області роз`яснив [PERSON] , що відповідно до Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №20 від 11.12.2014 року, особи, які тимчасово переміщені, мають право на отримання належних страхових виплат безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України (а.с.6). Суд вважає, що нотаріус діяв відповідно до вимог ст. 1227 ЦК України правомірно 13 червня 2017 року видав відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом, у тому числі на недоотримані страхові виплати у розмірі 74276 грн. 30 коп. виходячи з наступних підстав. Стаття 1227 цього Кодексу передбачає, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, допомогу звязку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності входять до складу спадщини. Згідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина 1 ст.1269 вказаного Кодексу передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має право на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно до п.п. 23, 27 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Позивач не надав суду жодних правових та фактичних підстав, при наявності яких свідоцтво про право власності на спадщину за законом необхідно визнати недійсним. Крім того, ним не надано рішення щодо припинення нарахування страхових платежів, тому суд позбавлений можливості проаналізувати дії позивача щодо припинення нарахування [PERSON] цих платежів. Підстави та випадки припинення страхових виплат передбачені ст. 27 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 16/98-ВР), а такожст. 38 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105XIY «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105- XIY). Представник позивача не зміг надати суду правову підставу щодо припинення застрахованій особі виплати страхових платежів і не вказав випадок з цього приводу. За положеннями пункту 3розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV(у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) КМУ визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації). Визначення того, хто є внутрішньо - переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання праві свобод внутрішньо переміщенихосіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні. Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом. До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної, на що посилається позивач. Упостанові КМУ від 01 жовтня 2014 року № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якою (у редакції постанови КМУ від 08 липня 2015 року № 471) відсутня заборона виплачувати соціальні виплати особам, які перебувають на тимчасово окупованій території, району проведення АТО або зони надзвичайної ситуації. Крім того, 05 листопада 2014 року КМУ прийнято постанову № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно з якою (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами КМУ від 12 грудня 2014 року № 715, від 12 серпня 2015 року №615, від 26 серпня 2015 року № 636, від 30 вересня 2015 року № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509. Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085-рзатверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. У цьому переліку зазначено і м. Брянка Луганської області. Відповідно до пункту 3 постанови КМУ від 07 листопада 2014 року № 595(зі змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 11 березня 2015 року №109, від 08 квітня 2015 року № 239) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 01 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що в разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності. Представник позивача стверджує, що відділення Фонду у м. Луганськ не перемістилося з неконтрольованої української владою території. Згідно з пунктом 2 Тимчасового порядку (зі змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 11 березня 2015 року №109 та від 08 квітня 2015 року № 239) у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади. Також за пунктом 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами КМУ від 08 квітня 2015 року № 239, від 26 серпня 2015 року № 636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Саме положення пункту 2 Тимчасового порядку щодо припинення фінансування і стало причиною недорахування страхових виплат. Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11лютого 2015 року у справі № 826/18826/14, яка набрала законної сили, пункт 2 Тимчасового порядку визнано незаконним і нечинним з моменту прийняття. Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року, пункт 2 Тимчасового порядку порушує право позивачів на отримання належної їм пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги. Посилання представника позивача на підзаконні нормативні акти, які дають підстави не нараховувати страхові виплати, є безпідставними, оскільки вони не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Ці підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено на законодавчому рівні і мають вищу юридичну силу. Статтею 24 Коституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 64 Коституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, який обмежує права людей, не запроваджено. Статтею 2 Закону України від 18 січня 2018 року №2268-VIII «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі - Закон № 2268-VIII) передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Цей закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Це знаходить своє підтвердження і в п. 2 ст. 4 цього Закону, де зазначено, що цілями державної політики є, зокрема,захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; та п.п. 1, 3, 4 статті 6 вказаного Закону, де вказано, що основними напрямами захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є: захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини; сприяння забезпеченню відновлення порушених матеріальних прав; сприяння забезпеченню соціально-економічних, екологічних та культурних потреб. Згідно зі ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Пічкур проти України» право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п. 51 цього рішення). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено також право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Україна від зобов`язань, визначених статями1,14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. Відсутність у померлого [PERSON] довідки про взяття його на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не є підставою для не нарахування йому належних страхових виплат. Водночас відповідно до частини першої ст.7 Закону України від 15 квітня 2014 №1207-VII«Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. З огляду на викладене суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.06.2017 року, видане державним нотаріусом Новопсковської державної нотаріальної контори Ковальовим А.О. на підставі діючого законодавства, отже у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed