Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1045099 від 21.12.2016 року в сумі 211 002,32 грн. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № 1045099 від 21.12.2016 року між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] , останній отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, зі сплатою 28 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту в строк до 15 грудня 2019 року. За умовами договору загальна сума щомісячного платежу за розрахунковий період кредиту становить - 4068,00 грн. Сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно у розмірі та в період встановленими у додатку № 1 до цього договору з 01 до 15 числа місяця наступного за звітним, починаючи з 01.01.2017 р., а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. Відповідно до умов кредитного договору позивачем було виконано свої зобов`язання, який надав відповідачу кредитні кошти у розмірі встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Станом на 01 липня 2020 року відповідач [PERSON] має заборгованість за кредитним договором в розмірі 211002,32 гривень, яка складається із наступного: 46 375,52 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 43 340,81 гривень - заборгованість за відсотками, 79 968,70 гривень - заборгованість по комісії, 17 200,00 гривень - заборгованість за штрафними санкціями, 16 516,15 гривень - нарахованих інфляційних втрат та 7601,14 гривень - 3% річних. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути із відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 211 002,32 гривень та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 165,04 гривень. Представник позивача ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» у судове засідання не з"явився. Про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надіслав суду відзив, в якому позов визнав частково та просив позов задоволити частково та стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 46 375,52 грн. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що 21.12.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] було укладено Договір № 1045099 про надання кредиту, відповідно до якого кредитодавець (ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет») зобов`язується надати позичальнику ( [PERSON] ) грошові кошти в кредит у сумі 50 000,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, в безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредотодавця на рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28 % річних від суми заборгованості (п.1.1 договору). Дата остаточного повернення кредиту до 15 грудня 2019 (п.1.3). Платежі з повернення кредиту здійснюються згідно Додатку №1, який є невід`ємною частиною договору (п.1.4). Відповідно до п.4.9 Договору позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200,00 грн. за перший прострочений платіж та 500,00 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж. Пунктом 2.6 Договору передбачено, що сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами у розмірі та в період встановленими у Додатку № 1, з 01 по 15 число місяця наступного за звітним, починаючи з 01.01.2017. Пунктом 2.5 встановлено, що за обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту. Пунктом 2.7 Договору встановлено, що за надання кредиту позичальник сплачує комісію 3% від суми кредиту, зазначена комісія сплачується одноразово у день видачі кредиту шляхом перерахування за вказаними позичальником реквізитами суми кредиту за мінусом утриманої кредитодавцем комісії. 21.12.2016 року позичальником [PERSON] було оформлено, підписано заяву, яка є Додатком 2 до Договору № 1045099, в якій [PERSON] просив перерахувати належну йому суму кредиту після утримання комісії згідно п.2.7 Договору у розмірі 48500 грн. за зазначеними ним реквізитами. Згідно платіжного доручення № 46971 від 21.12.2016 ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» перерахувало [PERSON] на виконання кредитного договору № 1045099 від 21.12.2016 суму у розмірі 48 500 грн. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановленим є той факт, що ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» свій обов`язок по наданню кредиту виконав, а [PERSON] свої зобов`язання по поверненню кредиту, процентів не виконував. Позивач просить суд стягнути з відповідача борг, який станом на 01.07.2020 року становить - 211 002,32 гривень, яка складається із наступного: 46375,52 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 43340,81 гривень - заборгованість за відсотками, 79968,70 гривень - заборгованість по комісії, 17200,00 грн. - заборгованість за штрафними санкціями, 165167,15 гривень - нарахованих інфляційних втрат та 7601,14 гривень - 3% річних. З метою захисту своїх прав звернулися до суду з даним позовом та просили суд стягнути з відповідача заборгованість - 211002,32 грн. та судові витрати - 3145,04 грн. З розрахунку заборгованості встановлено, що [PERSON] за спірний період - з 21.12.2016 по 01.07.2020 сплатив 12648 грн. і ці суми були зараховані в оплату заборгованості по тілу кредиту, заборгованості по відсотках, комісії та сплати штрафів, як передбачено п.2.8 Договору. Окрім зазначених сум (12648 грн.) [PERSON] інших сплат у зазначений строк (з 21.12.2016 по 01.07.2020) не здійснювалося. Викладене вище свідчить про те, що [PERSON] порушив умови Договору, вимоги законодавства, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для стягнення боргу в частині тіла кредиту, відсотків. Суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» має бути стягнута визначена останніми заборгованість за тілом кредиту - 46375,52 грн., по відсотках - 43340,81 грн. Будь-яких контррозрахунків чи інших доказів невідповідності вказаних сум наявній заборгованості стороною відповідача [PERSON] не було надано. Вимоги про стягнення штрафу, що передбачено п.4.9 Договору, та про стягнення інфляційних збитків та 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України та умовами Договору, є обґрунтованими. Стосовно стягнення з відповідача заборгованості по комісії, суд приходить до наступного. Як було встановлено судом, умовами кредитного договору (пункти 2.5, 2.7) встановлена сплата комісії 3% від суми кредиту одноразово в день видачі кредиту за надання кредиту, та комісійна винагорода у розмірі 4% від суми кредиту щомісячно за обслуговування кредитної заборгованості. Умови кредитного договору не містять жодних даних про те, які саме послуги за вказану комісію надаються (будуть надаватися) [PERSON] . Статтею 1 п.17 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Враховуючи викладене, встановлено, що ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», як кредитодавець, нарахувало та просить стягнути з [PERSON] - позичальника, комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг товариства за рахунок [PERSON] , що є незаконним, оскільки такі послуги не є послугою у визначенні вказаного Закону. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України). Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16. Вказані обставини дають підстави суду для відмови в стягненні з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» заборгованості по комісії, яка в загальному по позовним вимогам становить 79968,70 грн. Враховуючи зазначене вище, слідує, що утримана з [PERSON] при отриманні кредиту сума 1500 грн., що є згідно умов Договору комісією у розмірі 3%, була утримана незаконно і тому дана сума має бути зарахована в погашення наявної заборгованості, в черговості, визначеній в п.2.8 Договору - на погашення неустойки, штрафних санкцій. При врахуванні суми 1500 грн., вирахувані її з суми заборгованості за штрафними санкціями 17 200 грн., залишок суми заборгованості за штрафними санкціями становить 15 700, 00 грн. Заборгованість по інфляції становить 16516,15 грн. Таким чином, загальна заборгованість [PERSON] перед ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» складається з заборгованості за кредитом - 46375,52 грн., по відсотках - 43340,81 грн., заборгованість за штрафними санкціями - 15 700, 00 грн., заборгованість по рахунку інфляції - 16 516,15 грн., 3% річних - 7 601, 14 грн., всього - 129 533, 62 грн. Відповідачем [PERSON] не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б давали підстави вважати, що договір про надання кредиту від 21.12.2016 містить положення, які були б несправедливими для [PERSON] , чи створювали істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника. За даних обставин, всі наведені відповідачем твердження з даного приводу судом розцінюються як спосіб захисту інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від добросовісної поведінки позичальника при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Ураховуючи встановлені обставини, факти, вимоги зазначеного вище законодавства України, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, та враховуючи ухвалення рішення на користь позивача ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет», судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] в сумі 1942,99 грн. - пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial