Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом, в якому просили ухвалити рішення про виселення відповідачів [PERSON] та членів його сім'ї - [PERSON], [PERSON], [PERSON] із житлового будинку по [ADDRESS], зобов'язати відповідача сплатити заборгованість за комунальні послуги станом на момент виселення із житлового будинку, стягнути з відповідачів орендну плату та неустойку за час прострочення повернення майна у сумі 7326 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що [PERSON] є власником спірного житлового будинку, в якому він дозволив проживати відповідачу [PERSON] з сім'єю із чотирьох чоловік строком на 1 рік до 01.09.2015 року. За час проживання відповідач [PERSON] не узгоджував з позивачем проведення будь-яких ремонтних робіт, не сплачував орендну плату, а також завдав матеріальних збитків, оскільки розпиляв паркан навколо городу, спалив дрова в дровнику, не зробив нового паркану. Після закінчення строку договору орендар відмовився підписувати договір на нових умовах та виселятися. Рішенням Семенівського районного суду від 12 лютого 2016 року позов задоволено частково. Виселено з житлового будинку [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги, орендної плати та неустойки та задовольнити вимоги в цій частині. [PERSON] вказує, що на момент розгляду справи відповідачами не були сплачені платежі: обов'язковий платіж за користування газом за жовтень 2015 року, нараховані платежі за січень-лютий 2016 року. Звертає увагу на те, що орендна плата є обов'язковою умовою договору оренди. Відповідачі відмовляються звільнити житло, чим порушують права позивача як власника цього житла. Позивач зазначає, що судом не взято до уваги, що ч. 2 ст. 785 ЦК України передбачено стягнення неустойки за весь час прострочення повернення об'єкту оренди, а також приписи ст. 169 ЖК України, за якою орендар при виселенні повинен повністю розрахуватись за використані комунальні послуги на момент виселення та сплатити орендну плату. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невірне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального права. Зазначає, що договори оренди [PERSON] не підписував в їх присутності, підписані ним договори приносила [PERSON], експертиза справжності підпису навпроти прізвища „[PERSON]" не проводилась. Вказує, що будинок був переданий ним на умовах догляду за цим будинком в рахунок орендних платежів. На думку [PERSON], її сім'я мала переважне право на укладення договору оренди житла на новий строк; позивачі не звертались до них з попередженням про укладення нового договору чи про звільнення житла, тому договір №1 продовжив свою дію на новий строк. Також відповідач стверджує, що суд не надав оцінки договору оренди № 2. В письмових запереченнях [PERSON] та [PERSON] просять залишити без задоволення апеляційну скаргу [PERSON], вважаючи її доводи необгрунтованими. В письмових запереченнях [PERSON] просить рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідачів орендної плати та неустойки, комунальних платежів залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Розглядаючи справу та ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач [PERSON] не підписував договорів оренди; відповідачі не є орендарями чи наймачами будинку, бо їх відносини з власником письмовими договорами не обумовлені; відповідачі є тимчасовими мешканцями, строк проживання яких у будинку позивача сплинув, тому вони підлягають виселенню. Щодо вимог про стягнення орендної плати, неустойки, комунальних послуг, то суд, відмовляючи в їх задоволенні, зазначив, що житло не здавалось відповідачам в оренду згідно закону, і позивачами не доведено існування заборгованості по комунальним послугам. Апеляційний суд частково не погоджується із зазначеними висновками, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню. Проте, наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] (а.с.9). за даною адресою приписана з 29.09.2015 року, але не проживає позивач [PERSON] (а.с.11 зворот). 01 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір №1 оренди зазначеного вище житлового будинку, відповідно до умов якого [PERSON] передав зазначений будинок з майном згідно переліку в оренду [PERSON] з сім'єю із чотирьох чоловік для проживання строком на 1 рік - до 01 вересня 2015 року (а.с.12-13). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] та [PERSON] посилались на те, що після закінчення строку дії договору відповідач відмовився підписувати договір оренди житлового будинку на нових умовах, вимогу-претензію про виселення, сплату орендної плати, заборгованості по комунальним послугам також не виконує. Позивач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду стверджувала, що договір №2, в якому вже передбачалась сплата орендної плати за проживання в будинку, ними був наданий відповідачам для підпису, проте останні договір не підписали. Також [PERSON] пояснила, що екземпляру договору №2 (в редакції позивачів) ні у неї, ні у [PERSON] немає. Відповідно до частин 1, 2, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В матеріалах справи мається завірена судом копія договору оренди жилого будинку №2 від 01 вересня 2015 року, згідно з яким [PERSON] передав будинок [ADDRESS], з прилеглою земельною ділянкою, а також майном згідно опису в оренду [PERSON] для проживання строком на сім років з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2022 року. Зазначений договір містить підписи орендодавця [PERSON], довіреної особи орендодавця [PERSON] та орендаря [PERSON] (а.с.33-34). В судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] зазначала, що даний договір не підписувався ні нею особисто, ні позивачем [PERSON], проте від проведення відповідної експертизи справжності підписів позивач [PERSON] відмовилась. Апеляційним судом позивачу [PERSON] були роз'яснені наслідки відмови від проведення експертизи. 06 квітня 2016 року від позивача [PERSON] надійшло письмове клопотання, в якому він зазначає, що у нього відсутній договір №2, тому він не вважає за потрібне проводити експертизу, проте проти проведення експертизи саме відповідачами не заперечує (а.с.227). Отже, позивачами [PERSON] та [PERSON] не було доведено належними та допустимим доказами, що підписи в договорі № 2 від 01 вересня 2015 року (а.с.33-34) належать не їм, а іншим особам. З врахуванням положень ч.1 ст. 146 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що договір № 2 від 01 вересня 2015 року, який міститься в матеріалах справи є укладеним та таким, що діє. Зазначені обставини, які є суттєвими для даної справи, не були належним чином досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення спору, а тому, згідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст.309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду в частині задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Також апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є тимчасовими мешканцями. Зазначені особи відповідно до ст.ст. 810, 816 ЦК України є наймачами житла, а не тимчасовими мешканцями. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] про стягнення з відповідачів орендної плати, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зазначені вимоги є необгрунтованими. Відповідно до п. 4.1. договору №1 від 01 серпня 2014 року та договору №2 від 01 вересня 2015 року орендна плата за оренду спірного житлового будинку відсутня, тому і законні підстави для її стягнення відсутні. Вимоги про стягнення неустойки за час прострочення повернення майна також не підлягають задоволенню, враховуючи недоведеність позивачами факту не укладення договору № 2 оренди житла. На пропозицію апеляційного суду позивачам надати відповідні довідки про наявність заборгованості по оплаті комунальних послуг за час проживання відповідачів у спірному житловому будинку, такі докази позивачами не були надані, в зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги. Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про виселення відповідачів та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову в позові. В іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. Відповідно до ч. 5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню апеляційним судом з постановленням нового рішення, відповідно воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення і в частині судових витрат. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем [PERSON] 01 лютого 2016 року було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом [PERSON] (а.с.31), який брав участь в судових засіданнях суду першої інстанції. Згідно довідки-розрахунку адвокатом відповідачу надано послуг на загальну суму 600 грн. (а.с.71), які і було сплачено [PERSON], що підтверджується квитанцією на а.с.70. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено, то з них підлягають стягненню на користь відповідача понесені ним витрати на правову допомогу, а саме: по 300 грн. з кожного з позивачів. Крім того, [PERSON] за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір в розмірі 606 грн. 32 коп. Також згідно п.3 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] надано квиток на автобус від м.Семенівки до м.Чернігова, за який нею сплачено 95 грн. Таким чином, судові витрати, понесені відповідачем за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, складають 701 грн. 32 коп. (606,32 грн. + 95 грн.). Враховуючи, що апеляційна скарга [PERSON] задовольняється апеляційним судом, з позивачів [PERSON] та [PERSON] підлягає стягненню по 350 грн. 66 коп. судових витрат з кожного.

Outcome: approved