Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся до суду з позовом, в якому, уточнивши свої вимоги, просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за кредитним договором в розмірі 38 911,19 дол.США та 424 567,25 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, посилаючись на такі обставини. 29.08.2007 року між третьою особою [PERSON] (далі - Позичальник) та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - Банк) було укладено кредитний договір № 27107С90, згідно з яким Позичальник отримав у Банку кредит - грошові кошти в сумі 98 000,00 доларів США, з умовою сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі Libor (12m) + 7,35%, але не менше 12,75% річних, з кінцевим строком повернення кредиту 15.08.2017. В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між Банком та відповідачем [PERSON] (далі - Іпотекодавець) 29.08.2007 року був укладений Іпотечний договір № 27107Z167, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 5276, відповідно до умов якого Іпотекодавець передав в іпотеку Банку трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої зобов`язання за цим договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 12.11.2015 року утворилась заборгованість, узв`язку з чим Банк звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення вказаної заборгованості. Рішенням Подільського районною суду м. Києва від 22.01.2016 року у справі № 758/8810/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.07.2016 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2016, яке набрало законної сили 21.07.2016 року, вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість в загальній сумі 42 997,58 доларів США та 200 000,00 гривень, а також судовий збір в розмірі 3 654,00 гривні. Заборгованість за кредитним договором Позичальником в повному обсязі не погашена. З врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 11.06.2018 № 040-02/2162 Банк просить в рахунок погашення заборгованості Позичальника за Кредитним договором № 27107С90 від 29.08.2007 в сумі 38 911,19 доларів США та 424 567,25 гривень звернути стягнення на майно, що є предметом іпотеки (квартиру), що належить на праві власності Іпотекодавцю шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з встановленням початкової ціни вказаного предмету іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Провадження у справі відкрито ухвалою від 22.05.2017 р. Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 31.10.2017 р. залучено до участі у розгляді справи як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача - Службу у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації. Представником відповідача, яка діє і як представник третьої особи-1 [PERSON] , подані письмові заперечення, в яких сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що дана квартира є єдиним місцем проживання для позичальника та двох її неповнолітніх дітей, [PERSON] добросовісно сплачувала кредит весь час до прийняття 03 червня 2014 року Верховною Радою України Закону України № 1304-УІІ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», при цьому, вона є єдиним годувальником у сім`ї, на її утриманні двоє малолітніх дітей, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], вона також є законним представником своїх неповнолітніх дітей, двічі зверталася до банку з заявами про встановлення для чеї розстрочки навіть по поточному курсу валют, перший раз їй відмовили, вдруге відповіді не надано. Просила суд зменшити пеню за прострочення кредиту відповідно до частини третьої статті 551 ЦК, заперечувала щодо встановлення початкової ціни продажу квартири у межах виконавчого провадження у розмірі 1 887 200,00 гривень, просила застосувати постанову Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-39цс15. Представником позивача були подані додаткові пояснення, в яких сторона позивача посилається на те, що квартира, що є предметом іпотеки, придбана Іпотекодавцем не за рахунок коштів, які отримані Позичальником за Кредитним договором. Позичальник порушив умови Кредитного договору, зокрема, не здійснював погашення кредиту та процентів за його користування в установлені Кредитним договором строки. У зв`язку з невиконанням Позичальником зобов`язання Кредитним договором утворилась заборгованість. Зібрані по справі докази докази свідчать про те, що на момент передачі в іпотеку квартири неповнолітнім особам не належало право користування або право власності даною квартирою. Наголосив, що у зв`язку з укладенням Іпотечного договору жодним чином не відбулось відмови від належних неповнолітній особі майнових прав чи відчуження житла з порушенням її прав. Зазначив на позицію Верховного Суду України по справі № 6-39цс15, в якій вирішив питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції таких норм матеріального права як частини другої статті 109 ЖК Української PCP у поєднанні з нормами Закону України «Про іпотеку» при вирішенні спорів про виселення мешканців із будинку, який є предметом іпотеки й був придбаний не за рахунок кредитних коштів. Також зазначив, що кредитний договір продовжує діяти, Позичальник не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, що відповідно до умов Кредитного договору зумовлює продовження нарахування процентів за користування кредитом, а також пені та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за кредитом та процентами до дати погашення заборгованості за цими платежами. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Справа розглянута в порядку загального позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити і надали пояснення, посилаючись на обставини, аналогічно викладеним в позовній заяві. Крім того, представник позивача звернув увагу суду на те, що Позичальником за час розгляду даної справи в суді частково погашено заборгованість за кредитом, докази чого було залучено Банком до матеріалів справи, а тому заборгованість за кредитом становить 25 600,75 доларів США; заборгованість Позичальника за кредитним договором за іншими вимогами Банку (проценти, пеня, 3% річних), заявленими у заяві про зменшення розміру позовних вимог від 11.06.2018 № 040-02/2162, залишається незмінною. Також представник позивача зазначив, що на сьогоднішній день заборгованість за кредитним договором залишається в повному обсязі непогашеною, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2016 у справі № 758/8810/15-ц - не виконаним. Окремо представник позивача наголосив, що Банком до матеріалів справи було долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 152566325 від 14.01.2019, відповідно до якої двокімнатна квартира загальною площею 45,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] , тобто окрім майна, яке передано в іпотеку за Іпотечним договором № 27107Z167 від 29.08.2007, у власності майнового поручителя [PERSON] також перебуває інше житлове приміщення. Крім того, в матеріалах справи наявна інформація, відповідно до якої Іпотекодавець зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто постійно проживає в квартирі, яка не є предметом іпотеки. Отже, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що перебуває в іпотеці Банку, не розповсюджується мораторій, встановлений п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Представник відповідача та третьої особи у судовому засіданні заперечував проти позову, надав заперечення на позовну заяву та просив суд відмовити у задоволенні позовної вимоги у повному обсязі, посилаючись на такі обставини. По-перше, представник відповідача та третьої особи вважає, що виданий кредит та предмет іпотеки підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». По-друге, представник відповідача та третьої особи заявив у судовому засіданні, що оскільки Позичальник погасила частково заборгованість за тілом кредиту, з неї повинні бути списані штрафні санкції за спеціальною програмою банку. По-третє, представник відповідача та третьої особи просила суд зменшити пеню за прострочення кредиту відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України. По-четверте, заперечувала проти встановлення початкової ціни продажу квартири у розмірі 1 887 200,00 грн., а зазначала, що реалізація предмета іпотеки повинна відбуватись за ринковими цінами на час продажу. Після оголошення перерви відповідач, представник відповідача, треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явились, доказів поважних причин неявки не надали, у зв`язку з чим суд закінчив розгляд справи за їх відсутності. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. В судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що 29.08.2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (найменування Банку змінено на публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 27107С90, згідно з умовами якого Банк надає Позичальнику кредит у сумі 98 000,00 доларів США з кінцевою датою погашення 15.08.2017 року для оплати ремонтних робіт. Пунктом 2.2.1. кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом Позичальник сплачує у валюті кредиту у розмірі процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m) + 7,35%, але не менше 12,75% річних. Пунктом 2.5.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язаний в останній день погашення кредиту погасити проценти за користування кредитом та інші платежі за цим договором. Пунктом 2.4.1. кредитного договору передбачено, що повернення кредиту здійснюється у валюті кредиту у строки та у сумах, визначених графіком погашення кредиту. Відповідно до п.2.4.2. кредитного договору у разі порушення строків погашення кредиту, процентів та платежів за цим договором, Позичальник сплачує Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Кредитний договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по договору (п. 6.1 кредитного договору). З метою забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 27107Z167 від 29.08.2007, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 5276 , відповідно до умов якого Іпотекодавець в іпотеку Банку передав наступне майно, яке належить на праві власності Іпотекодавцю: трикімнатна квартира [ADDRESS] . Обтяження вказаного нерухомого майна іпотекою було зареєстровано в Державному реєстрі іпотек 29.08.2007, а також в цей же день внесено відповідний запис щодо заборони відчуження такого майна до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позивач виконав взяті на себе зобов`язання по кредитному договору, надавши Позичальнику кредитні кошти, що підтверджується долученими до справи доказами (заява на видачу готівки, виписки по рахункам), а також не заперечується іншими учасниками справи. Позичальник порушила умови кредитного договору, не сплачувала грошові кошти, допустила заборгованість. 10.12.2014 року Банком на адресу Позичальника та Іпотекодавця направлялись претензії щодо погашення простроченої заборгованості, а 17.01.2015 року - вимоги про дострокове повернення кредиту. Доказів надання відповіді на зазначені претензії / вимоги, або доказів задоволення вимог та погашення заборгованості суду не подано. Рішенням Подільського районною суду м. Києва від 22.01.2016 року у справі № 758/8810/15-ц, яке набрало законної сили 21.07.2016 року, вирішено стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість в загальній сумі 42 997,58 доларів США та 200 000,00 грн., а також судовий збір в розмірі 3 654,00 грн. Факт видачі кредиту та порушення Позичальником строків повернення кредиту та процентів за кредитним договором встановлено рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.01.2016 у справі № 758/8810/15-ц, яке набрало законної сили. До цього часу заборгованість за кредитним договором в повновму обсязі не погашена. В судовому засіданні судом встановлено, що за час розгляду даної справи в суді Позичальником було погашено 9 551,08 доларів США заборгованості за кредитом та 6 785,56 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом. Таким чином, станом на 10.03.2017 заборгованість за кредитним договором становить 31 648,33 доларів США та 424 567,25 грн., з яких: 25 600,75 доларів США - заборгованість за кредитом; 6 047,58 доларів США - проценти за користування кредитом; 279 490,14 грн. - пеня за порушення строків погашення кредиту; 81 828,97 грн. - пеня за порушення строків сплати процентів за користування кредитом; 50 485,13 грн. - три проценти річних від простроченої суми боргу за кредитом; 12 763,01 грн. - три проценти річних від простроченої суми боргу за процентами за користування кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином згідно з умовами договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Підстави припинення зобов`язання наведені в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому, відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передавання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтями 546, 547 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Згідно з ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основоного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно з ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням. Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. Пунктами 1.6, 2.1.4 Іпотечного договору сторони передбачили право іпотекодержателя у випадку невиконання або неналежного виконання боржником відповідних положень кредитного договору отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами. Відповідно до п. 2.1.5 Іпотечного договору іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити в повному обсязі вимоги, що випливають з кредитного договору на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, неустойку; витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки. Згідно з п. 5.1 Іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання та/або неналежного виконання боржником кредитного договору звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 5.2 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5.5 Іпотечного договору реалізація предмета іпотеки у разі звернення на нього стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог чинного законодавства України. Згідно з п. 5.6 Іпотечного договору початкова ціна предмета іпотеки для його продажу на прилюдних торгах визначається у встановленому законодавством порядку. Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 373/2054/16, дійшла в постанові від 16.01.2019 висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц та від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц. В постанові від 18.09.2018 у справі № 921/107/15-г/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступного висновку: за приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті 598, статті 599 - 601, 604 - 609 ЦК України) не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Отже, наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором за наведеними вище положеннями законодавства не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Отже, оскільки Позичальник не виконав умови кредитного договору, допустив заборгованість, на даний час заборгованість за кредитним договором не погашена, позивач має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача, що виданий кредит та предмет іпотеки підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В матеріалах справи міститься Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 152566325 від 14.01.2019, відповідно до якої на праві власності відповідачу належить також двокімнатна квартира загальною площею 45,5 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відтак, долучені до справи докази свідчать про те, що окрім майна, яке передано в іпотеку за Іпотечним договором № 27107Z167 від 29.08.2007, у власності відповідача (майнового поручителя) також перебуває інше житлове приміщення. Крім того, відповідно до витребуваної судом інформації про зареєстроване місце проживання відповідача останній зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто постійно проживає в квартирі, яка не є предметом іпотеки. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» унормовано, що місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а одним із документів, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України. Тобто предмет іпотеки, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , не використовується відповідачем як місце постійного проживання. Верховним Судом в постанові від 30.05.2018 у справі № 686/2312/14-ц викладена правова позиція, відповідно до якої обов`язковою умовою застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність у нього іншого нерухомого майна. Отже, на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що перебуває в іпотеці Банку, не розповсюджується мораторій, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Доводи представника відповідача про незастосування до Позичальника штрафних санкцій на підставі «спеціальної програми банку» у зв"язку з частковою сплатою заборгованістю за кредитним договором, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем та третьої особою не надано жодного доказу в обґрунтування таких доводів. Доводи представника відповідача, що у задоволенні позовних вимог Банку необхідно відмовити з огляду на постанову Верховного Суду України від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15, оскільки у позовній заяві не йдеться про надання іншого постійного житла, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного. Згідно з ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Верховний Суд України у справі № 6-39цс15 вирішив питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права при вирішенні спорів про виселення мешканців із будинку, який є предметом іпотеки й був придбаний не за рахунок кредитних коштів. В свою чергу, суд наголошує, що у даній справі позовні вимоги про виселення мешканців з квартири, що є предметом іпотеки, взагалі не заявлялись та відповідно відсутня заява іпотекодержателя про виселення мешканців. Заперечення представника відповідача щодо встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки в розмірі 1 887 200,00 грн., визначеному відповідно до звіту про незалежну оцінку ТОВ «Альянс-Укрексперт» від 20.04.2017, відхиляються судом з огляду на таке. Термін дії вказаного звіту про оцінку майна закінчився 20.04.2018, а тому така оцінка не застосовується судом. Крім того, положеннями ч. 2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Верховним Судом у постанові від 21.03.2018 року у справі № 235/3619/15-ц викладена наступна правова позиція: відповідно до статей 19, 7 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. Представник відповідача також просить зменшити пеню за прострочення кредиту та процентів на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України у зв`язку з тим, що Позичальник погасила значну частину тіла кредиту в розмірі 62 848,17 доларів США, протягом 2007 - 2014 років сплачувала проценти по кредиту, у серпні 2017 року погасила тіло кредиту в сумі 5000,00 доларів США. Крім того, представник відповідача просить врахувати тяжкий матеріальний стан відповідача, а також те, що Позичальник є єдиним годувальником в сім`ї і має на утриманні двох неповнолітніх дітей. За положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків (зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 14.09.2016 у справі № 6-473цс16). В свою чергу в постанові від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15, Верховним Судом України наведена правова позиція, відповідно до якої положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Позивачем по даній справі заявлені позовні вимоги про стягнення пені за порушення строків погашення кредиту в сумі 279 490,14 грн. та пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом в сумі 81 828,97 грн. При цьому, пеню за порушення строків погашення кредиту нараховано на несплачену станом на 10.03.2017 заборгованість за кредитом в розмірі 35 151,83 доларів США (що становить еквівалент 943 863,90 грн.), а пеню за порушення строків сплати процентів за користування кредитом нараховано на несплачену станом на 10.03.2017 заборгованість за процентами в розмірі 7 883,14 доларів США (що становить еквівалент 211 670,67 грн.). Відтак, заявлена позивачем сума пені є значно меншою, ніж розмір збитків. Крім того, з огляду на приписи ст. 81 ЦПК України, відповідач, звертаючись до суду з відповідним клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки. Проте, відповідачем не долучено до матеріалів справи жодного доказу його тяжкого матеріального становища, а доводи щодо перебування на утриманні двох неповнолітніх дітей не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини стосуються третьої особи, а не відповідача, який в силу ст. 11 Закону України «Про іпотеку» несе відповідальність виключно в межах вартості предмета іпотеки, а третя особа, в свою чергу, також не надала жодного доказу в підтвердження доводів щодо наявності підстав для зменшення розміру пені. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача та третьої особи про зменшення розміру пені. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір в розмірі 28 308,00 грн. (в межах задоволених вимог, з урахуванням заяви про зменьшення). На підставі наведеного, ст.ст. 525, 526, 530, 546, 547, 549, 575, 598, 599, 610-612, 625, 626, 629, 1048-1051, 1054 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 7, 11, 33, 39 Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: approved