Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, посилаючись на наступне. [INFO] помер її батько [PERSON] . До дня смерті він проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Родинні відносини зі спадкодавцем підтверджені її свідоцтвом про народження; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб з [PERSON] , після реєстрації якого її дошлюбне прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] »; свідоцтвом про розірвання шлюбу із [PERSON] ; свідоцтвом про укладенням шлюбу з [PERSON] , після реєстрації якого її прізвище було змінено на « [PERSON] ». Після смерті батька залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на підставі договору про право на забудову від 26.07.1965 року, реєстровий № 1-1442, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою. За життя, а саме - 07 травня 2013 року, [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось та всі майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповів їй. Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Романенко С.О., реєстровий № 247. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Вона є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Її мати та, відповідно, дружина батька - [PERSON] померла раніше свого чоловіка, а саме - [INFO] . Осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті батька, немає. На час відкриття спадщини вона була зареєстрована та проживала разом з батьком за однією адресою в будинку [ADDRESS] , тож спадщину прийняла, відповідно до положення ч.3 ст.1268 ЦК України. 28.12.2016 року вона звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори. У зв`язку з тим, що вона не має на руках оригіналу правовстановлюючого документу на житловий будинок, а саме: договору про право на забудову від 26.07.1965 року, реєстровий № 1-1442, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Другої Нікопольської державної нотаріальної контори Балашова В.М. постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 грудня 2020 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями після смерті батька [PERSON] . Належність житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] на праві приватної власності саме спадкодавцю [PERSON] підтверджується Довідкою КП «Нікопольське МБТІ» від 23.12.2020 року за № 1993, в якій підставою права власності [PERSON] на вказаний будинок зазначено договір про право на забудову від 26.07.1965 року, реєстровий № 1-1442, посвідчений Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою. Через вищезазначені обставини змушена для оформлення своїх спадкових прав звернутися до Нікопольського міськрайонного суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність, позивач на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.32), представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала (а.с.33). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно до ч.2 ст.1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч.1,5 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Гарантії здійснення прав володіння, користування та розпорядження майном, їх захист також регламентовано ст.41 Конституції України, відповідно до якої громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватись об`єктами права державної та комунальної власності, відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Як встановлено в судовому засіданні, [INFO] помер батько позивачки по справі [PERSON] (а.с.4, 35-37), який до дня смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.44(зв)-47). Родинні відносини зі спадкодавцем підтверджені свідоцтвом про народження позивачки (а.с.8); витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб з [PERSON] , після реєстрації якого її дошлюбне прізвище « [PERSON] » було змінено на « [PERSON] » (а.с.9); свідоцтвом про розірвання шлюбу із [PERSON] (а.с.10); свідоцтвом про укладенням шлюбу з [PERSON] , після реєстрації якого її прізвище було змінено на « [PERSON] » (а.с.11). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на підставі договору про право на забудову від 26.07.1965 року, реєстровий № 1-1442, посвідченого Першою Нікопольською державною нотаріальною конторою (а.с.15-20, 55). За життя, 07 травня 2013 року, [PERSON] склав заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось та всі майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, заповів позивачці по справі (а.с.6-7, 41(зв)-43). Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON] . Мати позивачки та, відповідно, дружина батька - [PERSON] померла раніше свого чоловіка - [INFO] (а.с.12). Осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] судом не встановлено. На час відкриття спадщини позивачка була зареєстрована та проживала разом з батьком за однією адресою в будинку [ADDRESS] (а.с.44зв). 28.12.2016 року позивачка звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] до Другої Нікопольської державної нотаріальної контори (а.с..40). Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.12.2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищезазначений житловий будинок з надвірними будівлями після смерті батька [PERSON] . Належність житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] на праві приватної власності саме спадкодавцю [PERSON] підтверджується довідкою КП «Нікопольське МБТІ» від 23.12.2020 року за № 1993 (а.с.15, 55). За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved