Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду, яким просила визнати [PERSON] та її малолітню доньку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі- продажу серії ВАС № 014906 від 14 листопада 2002 року. Як вбачається із Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) № 77с63с87-с29с-4b06-9151-bае4b0bее8сс від 24.01.2020 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] та [PERSON] не проживають вже протягом тривалого часу у вищезазначеній квартирі, що завдає позивачу незручності. Відповідач разом зі своєю малолітньою дитиною жодних особистих речей у вищезазначеній квартирі не має, квартирою не цікавиться. Позивачу відомо, що відповідачка придбала квартиру [ADDRESS] та на теперішній час мешкає там разом зі своєю донькою. В зв*язку з тим, що відповідач разом зі своєю донькою [PERSON] не проживає у спірній квартирі протягом тривалого часу, вважає, що вони втратили своє право користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача в належній їй на праві власності квартирі чинить перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні власністю. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та надала відповідні пояснення, згідно яким вказала, що інколи, дуже рідко, вони з відповідачем спілкувалися. Крім того відповідач мала намір знятися з реєстрації але їй було відмовлено в центрі надання адміністративних послуг та роз*яснено звернутися з даним питанням до суду. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні підтримала позовні вимоги, про що надала відповідну заяву. Крім того зазначила, що дійсно для зняття з реєстрації вона отримала у батька дитини дозвіл на зняття з реєстрації та звернулася до центру надання адміністративних послуг, але їй було відмовлено. В подальшому відповідач надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, рішення просила ухвалити на розсуд суду. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради Голубова О. в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, рішення ухвалити згідно діючого законодавства. Суд, заслухавши думку позивача та її представника, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази в їх сукупності, вислухавши пояснення позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу серії ВАС № 014906 від 14 листопада 2002 року посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кулієвою Л.Л., зареєстровано в реєстрі за № 1827. Згідно технічного паспорта від 16.10.2002 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , квартира складається з однієї кімнати, знаходиться на сьомому поверсі дев*ятиповерхового будинку, має загальну площу 36,0 кв. м., в тому числі одну кімнату - 16,1 кв. м., кухню площею - 7,4 кв. м., вбиральня 1,1 - кв. м., ванна - 2,1 кв. м., коридор - 6,9 кв. м. З копії паспорту [PERSON] , [INFO] , виданого Фрунзенським РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, вбачається, що остання зареєстрована в [ADDRESS] з 18.12.2002. [PERSON] має неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується (свідоцтвом про народження [NUMBER] виданого Фрунзенським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 03.02.2010. Таким чином, суд вбачає, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 03-61140-2019 від 01.11.2019 [PERSON] , [INFO] зареєстрована в [ADDRESS] з 30.05.2007 р. по теперішній час. Крім того, реєстрація відповідача та її неповнолітньої дитини підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї) № 77с63с87-с29с-4b06-9151-bае4b0bее8сс від 24.01.2020 року, з якої вбачається, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивачка та відповідачка зверталися до Територіального підрозділу Центру надання адміністративних послуг Немишлянського району м. Харкова Департаменту реєстрації Харківської міської ради з вимогою про зняття [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з реєстрації, однак їм було відмовлено в усній формі і роз`яснено, що для вирішення цього питання треба звернутися до суду. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, реєстрація відповідача порушує її права, створює для неї матеріальні складнощі, бо вона змушена переплачувати вартість комунальних послуг, факт реєстрації відповідача у квартирі позбавляє її можливості розпоряджатися своєю власністю, у зв`язку з чим просить суд визнати відповідача та її неповнолітню дитину такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстрації. Спірні правовідносини регулюються ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного Кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Існування домовленості між сторонами про право користування житловим приміщенням не встановлено. Факт не проживання відповідача за вищевказаною адресою підтверджується поясненнями сторін. Крім того згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Згідно наданих пояснень відповідача та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.11.2019- [PERSON] має власне майно, а саме квартиру [ADDRESS] , і зараз там проживає разом з донькою. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім"ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За змістом ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи суд вважає, що є підстави визнати[PERSON] , [INFO] та неповнолітню [PERSON] , [INFO] такими , що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, право відповідачем не оспорюються позовні вимоги. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved