Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

у грудні 2018 року позивач [PERSON] звернувся у суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за розпискою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що ним було надано [PERSON] у позику грошові кошти на підставі розписок, а саме розписки від 05.01.2017 р. - в розмірі 5000,00 доларів США на строк 9 місяців, тобто до 05.10.2017р., розписки від 22.06.2017р. - в розмірі 1 750,00 доларів США на строк до 01.09.2017р. та розписки від 07.07.2017р. в розмірі 90 000,00 гривень на строк до 01.01.2018р. Позивач зазначає, що станом на 10.12.2018р. згідно офіційного курсу НБУ 100 доларів США становить 2797,5656 гривень. Тобто сума боргу за двома розписками на загальну суму 6 750,000 доларів США становить 188 797,50 гривні. Станом на час звернення до суду з позовом, відповідачем позика за вказаним вище розписками не повернута. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача : - суму основного боргу у розмірі 278 797,50 грн. - 3% річних у розмірі 9 254,94 грн. - інфляційні втрати у розмірі 21 410,15 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 18) [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі, не заперечував проти постановлення заочного рішення по суті спору. Відповідач в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялася судом. Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Відповідно до розписки від 05 січня 2017 року [PERSON] взяв позику у [PERSON] в розмірі 5 000,00 доларів США на строк 9 місяців, тобто до 05 жовтня 2017р.(а.с. 8) Відповідно до розписки від 22 червня 2017 року [PERSON] взяв позику у [PERSON] в розмірі 1 750 доларів США на строк до 01 вересня 2017. (а.с.9) Відповідно до розписки від 07 липня 2017 року [PERSON] взяв позику у [PERSON] в розмірі 90000,00 гривень на строк до 01 січня 2018 року. (а.с.10) Позивач просить стягнути з відповідача відповідно до розписки від 05 січня 2017 року та від 22 червня 2017 року суму в розмірі 188 797,50 гривні, зазначивши, що станом на момент складання позовної заяви 10.12.2018р. згідно офіційного курсу НБУ 100 доларів США становить 2797,5656 гривень, тобто сума боргу за двома розписками на загальну суму 6 750,000 доларів США становить 188 797,50 гривні. Станом на день подачі позову до суду відповідач борг не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 625 ЦКУ, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Законним платіжним засобом, обов'язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України , є грошова одиниця України - гривня, відповідно до ст. 192 ЦКУ. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу. Відповідно до п. 14 Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», законним платіжним засобом, обов'язковим до прийняття за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню суму основного боргу у розмірі 278 797,50 грн., 9254,94 грн. 3 % річних, 21 410,15 грн. інфляційні втрати. Розрахунок трьох процентів та інфляційних наданий суду і відповідає вимогам закону (а.с. 5). Зазначені вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє ствердження в ході судового розгляду. З огляду на наведене, позовна заява підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі 3094,63 грн.

Outcome: approved