Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

У лютому 2017 року позивачі звернулись до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що 04 жовтня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено кредитний договір, за яким він отримав кредит в розмірі 126 864 грн. для придбання транспортного засобу Opel Corsa. Даний кредит є споживчим і на нього поширюються положення законодавства про захист прав споживачів. Вказав, що п.8.1 договору передбачено, що всі спори, розбіжності чи вимоги, які виникнуть з даного договору вирішуються в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду. Разом з тим, таке положення не відповідає вимогам законів «Про захист прав споживачів», «Про третейські суди», тому пункт договору має бути визнаний недійсним. Також зазначив, що регламент, який мав бути невід'ємною частиною договору йому не надався, до договору не приєднувався. Вказав, що банком у порушення умов кредитного договору та в односторонньому порядку було змінено відсоткову ставку з 13,49% на 17%. Такі дії відповідача по справі порушують його права та збільшило зобов'язання за кредитним договором. Жодної згоди на збільшення відсоткової ставки він не надавав та банк не попереджав його про таке збільшення. Через неправомірні дії відповідача йому було заподіяно моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 2750 грн. Просив суд визнати п.8 Кредитного договору №22.165/11-КД від 04 жовтня 2011 року щодо порядку вирішення спорів (третейське застереження) недійсним; визнати дії ПАТ «ВТБ Банк» щодо зміни в односторонньому порядку умов кредитного договору щодо збільшення відсоткової ставки до 17% річних незаконними; зобов'язати ПАТ «ВТБ Банк» виконувати умови договору та скасувати нараховану заборгованість, провести перерахунок суми належної до сплати відповідно до умов договору у розмірі 13,49%; стягнути з ПАТ «ВТБ Банк» на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 2750 грн.; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи позивачі уточнили позовні вимоги (а.с. 102-104). Свої вимоги доповнили тим, що при сплаті чергових платежів йому стало відомо, що ПАТ «ВТБ Банк» відступило право вимоги за його кредитним договором ПАТ «Таскомбанк». Проте йому не було повідомлено про таку зміну, що є підставою вважати ПАТ «ВТБ Банк» не благонадійним та таким, з яким не можна мати надійні ділові стосунки та відносини. Остаточно просили суд визнати п.8 Кредитного договору №22.165/11-КД від 04 жовтня 2011 року щодо порядку вирішення спорів (третейське застереження) недійсним; визнати дії ПАТ «ВТБ Банк» щодо зміни в односторонньому порядку умов кредитного договору щодо збільшення відсоткової ставки до 17% річних незаконними; зобов'язати ПАТ «ВТБ Банк» виконувати умови договору та скасувати нараховану заборгованість, провести перерахунок суми належної до сплати відповідно до умов договору у розмірі 13,49%; стягнути з ПАТ «ВТБ Банк» на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.; визнати недійсним кредитний договір №22.165/11-КД від 04 жовтня 2011 року; зняти з-під застави автомобіль Opel Corsa, державний номерний знак [NUMBER]; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили суд задоволити позов. У судове засідання представник відповідача та представник третьої особи не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що 04 жовтня 2011 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №22.165/11-КД. За умовами даного договору останній отримав кредит в розмірі 126 864 грн. на строк до 04 жовтня 2018 року. Умовами договору передбачено: п.3.3.1. Проценти за користування Кредитом нараховуються Банком за ставкою у розмірі 17 % (Сімнадцять процентів) річних (далі - Проценти). Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні цього Договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися шляхом укладання договору про внесення змін до цього Договору, у випадку і у порядку, встановленому п.5.2.7. цього Договору. 3.3.2. У випадку невиконання зобов'язань, передбачених п.5.3.11. та 5.3.12. цього Договору, розмір Процентів згідно п 3.3.1 цього Договору автоматично підвищується на 5% (п'ять відсотків) річних через 3 (три) робочих дня після: - не укладання Позичальником нового договору страхування у випадку закінчення строку дії попереднього договору страхування у строк та на умовах, визначених п.5.3.11. та 5.3.12. цього Договору; - не надання Банку копій договорів страхування та документів, що підтверджують сплату страхового платежу, укладених/складених/оформлених на умовах та в строк, визначених п. 5.3.11. та 5.3.12. цього Договору; - отримання Банком від страхової компанії інформації/документів щодо невиконання Позичальником умов договорів страхування, припинення їх дії або зміну умов договорів страхування без попередньої письмової згоди Банку. Про збільшення розміру процентної ставки Банк повідомляє Позичальника шляхом направлення листа та нового Графіка повернення Кредиту і сплати Процентів та розрахунку вартості сукупних послуг. При цьому Позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання Сторонами будь-яких інших додаткових договорів/документів, крім цього Договору, оскільки невиконання Позичальником зобов'язань, передбачених п.5.3.11. та 5.3.12. цього Договору, є обставинами/факторами, від яких залежить розмір Процентів за цим Договором. 3.3.3. Після усунення Позичальником порушення зобов'язань, передбачених п.5.3.11. та 5.3.12. цього Договору, а саме: надання Позичальником в Банк документів, що підтверджують укладання договору страхування (страхового полісу) або продовження строку дії договору страхування (страхового полісу) та сплати страхового платежу - у Страховика, зазначеного в п. 3.3.5. цього Договору (у разі наявності партнерської програми Страховика з Банком на момент сплати страхового платежу), процентна ставка за цим Договором зменшується на 5% (п'ять відсотків) річних з дата надання відповідних документів. 3.3.4. У випадку невиконання зобов'язання, передбаченого п.5.3.10. цього Договору, розмір Процентів згідно п.3.3.1. цього Договору автоматично підвищується на 2% (два відсотка) річних через 3 (три) робочих дня з дня складення акту/звіту перевірки наявності та стану транспортного засобу, в якому зазначено факт використання автомобіля, заставою якого забезпечено виконання зобов'язання за цим Договором, для здійснення господарської комерційної діяльності (підприємництва). Про збільшення розміру процентної ставки Банк повідомляє Позичальника шляхом направлення листа та нового Графіка повернення Кредиту і сплати Процентів та розрахунку вартості сукупних послуг. При цьому Позичальник підписанням цього Договору підтверджує, що для вказаного вище застосування нової процентної ставки не вимагається підписання Сторонами будь-яких інших додаткових договорів/документів, крім цього Договору, оскільки невиконання Позичальником зобов'язання, передбаченого п.5.3.10 цього Договору, є обставиною/фактором від якого залежить розмір Процентів за цим Договором. 3.3.5. У разі, якщо відповідно до умов п.5.3.11. цього Договору Позичальник або інша особа здійснює страхування автомобіля, опис якого зазначено в п.3.8 цього Договору, в Договір забезпечення застрахований в кількох страхових компаніях (далі - Страховик), замість процентної ставки, передбаченої п.3.3.1 цього Договору, встановлюється процентна ставка в розмірі 13,49 % (тринадцять цілих сорок дев'ять сотих процентів) річних (далі - Акційна процентна ставка). Акційна процента ставка діє виключно на період дії договору страхування (полісу), укладеного зі Страховиком. У разі укладання Позичальником договору страхування автомобіля не зі Страховиком, а з іншою погодженою Банком страховою компанією та надання протягом 2 (двох) робочих днів з дня закінчення строку дії попереднього договору страхування копії договору страхування та документів, що підтверджують сплату страхового платежу, проценти за користування кредитом з дня, наступного за днем закінчення дії попереднього договору страхування (полісу), нараховуються за ставкою, встановленою п.3.3.1. цього Договору Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Пунктом 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. При вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суд також повинен розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. Таким чином, сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, про що свідчить його підписання, в тому числі з умовами зміни відсоткової ставки за користування кредитом. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати чи зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором, тобто сторони договору погодили змінюваний тип процентної ставки, а також порядок її визначення (п.3.3). Встановлено, що на виконання умов кредитного договору щодо обов'язкового страхування предмету застави 10 вересня 2015 року між ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, переданого в заставу. Строк дії договору з 04 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2016 року. При цьому на договорі мається вказівка «Партнерська «ПАТ «ВТБ Банк»». 10 вересня 2016 року між ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, переданого в заставу. Строк дії договору з 04 жовтня 2016 року по 04 жовтня 2017 року. При цьому на договорі мається вказівка «Партнерська «ПАТ «ВТБ Банк»». 05 жовтня 2016 року за рішенням ПАТ «ВТБ Банк» було змінено відсоткову ставку за кредитним договором №22.165/11-КД від 04 жовтня 2011 року: з 05 жовтня 2016 року відсоткову ставку встановлено в розмірі 17% річних. Дана обставина підтверджена листом ПАТ «ВТБ Банк» №12392/1-2 від 11 жовтня 2016 року. Відповідно до листа ПАТ «ВТБ Банк» №15587/1-2 від 29 грудня 2016 року вбачається, що у банку були наявні збої в програмному забезпеченні та моніторингу кредитних справ і тому процентна ставка в розмір 17% встановлюється з 04 жовтня 2015 року (а.с. 64-65). З оглянутих в судовому засіданні кредитних договорів, наданий позивачем та відповідачем судом встановлено, що дані договори мають різні умови щодо страхування предмету застави в певній страховій компанії. Так, за умовами договору, який зберігається в ПАТ «ВТБ Банк» обов'язком [PERSON] є страхування в ТДВ «Експерс Страхування». А у наданому позивачем договорі умовою є обов'язкове страхування. При вирішенні даного спору суд бере до уваги умови кредитного договору, який зберігається у [PERSON], оскільки останній виконував саме ці умови договору. Суд критично оцінює пояснення представника ПАТ «ВТБ Банк» (лист№14244/1-2 від 25 листопада 2016 року - а.с.58), що слід до уваги брати саме їх редакцію договору, так як така ж редакція зберігається у нотаріуса, який посвідчив договір застави. Разом з тим, нотаріус не був стороною кредитного договору, не підписував його, а лише посвідчив договір застави. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що [PERSON] знав про відмінності та мав виконувати редакцію кредитного договору, яка зберігається в банку. Натомість суд враховує, що [PERSON] аналогічний договір уклав і в 2015 року, і з того часу ПАТ «ВТБ Банк» не мав жодних зауважень, не повідомляв боржника за договором щодо неналежного виконання умов кредитного договору та не встановлював нову відсоткову ставку. Повідомлення банку лише у грудні 2016 року про встановлення відсоткової ставки в розмірі 17% з 04 жовтня 2015 року не може підтверджувати правомірність такого нарахування. Наявні технічні причини не можуть бути підставою для проведення перерахунку по платежам, здійсненим позичальником за рік. Належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, викладених у листах ПАТ «ВТБ Банк» суду не надав. Тому позовні вимоги в частині визнання дій ПАТ «ВТБ Банк» щодо встановлення відсоткової ставки до 17% річних з 04 жовтня 205 року та з 04 жовтня 2016 року незаконними. З матеріалів справи вбачається, що 27 березня 2017 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ПАТ «Таскомбанк» укладено договір про відступлення прав вимоги грошових зобов'язань за фінансовими кредитами (автокредити) №270317 АВ. За даним договором право вимоги по кредитному договору №22.165/11-КД від 04 жовтня 2011 року перейшло до ПАТ «Таскомбанк». ПАТ «Таскомбанк» були залучені при розгляді даної справи у якості третьої особи. Клопотань від позивачів про залучення ПАТ «Таскомбанк» у якості співвідповідача не надходило та не пред'являлись до них окремі вимоги. Зважаючи, що новим кредитором є ПАТ «Таскомбанк», тому вимоги про зобов'язання ПАТ «ВТБ Банк» виконувати умови договору та скасувати нараховану заборгованість, провести перерахунок суми належної до сплати відповідно до умов договору у розмірі 13,49% не можуть бути задоволенні, оскільки позовні вимоги пред'явлені не до належного відповідача. Відповідно до п.8 кредитного договору №22.165/11-КД від 04 жовтня 2011 року: усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору або у зв'язку з ним, у тому числі такі, що стосуються його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди. Умови цього договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення цього договору. Згідно ч.1,3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-187цс15. За умовами ч.1 ст.12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про третейські суди» та ст. 17 ЦПК України, сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Ці випадки зазначені в ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року, який набрав чинності 12 березня 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Таким чином, на час укладення між сторонами договору №22.165/11-КД від 04 жовтня 2011 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Оскільки спір, який виник між сторонами, є спором щодо захисту прав споживачів, п.8 договору від 04 жовтня 2011 року, укладеного між сторонами, який містить третейське застереження, слід визнати недійсним. Тому в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Позивачі також просили суд визнати недійсним кредитний договір №22.165/11-КД від 04 жовтня 2011 року вцілому. Разом з тим, не конкретизували ні в позовній заяві, ні в судовому засіданні на якій саме підставі укладений договір є недійсним. Відповідно до роз'яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду Українм «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009року: за частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК. Зважаючи на викладене, суд відмовляє в задоволенні вимог про визнання кредитного договору недійсним та в задоволенні вимог про звільнення з-під застави автомобіля Opel Corsa. Відповідно до ст.. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При розгляді справи позивачі не надали суду належних та допустимих доказів, що через неправомірні дії відповідача їм було завдано моральної шкоди. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Outcome: dismissed