Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що за кредитним договором № 2092 від 29 листопада 2004 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Інгулецьке відділення № 7857 та [PERSON] про надання кредиту для придбання сільськогосподарської техніки в сумі 45000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 23 % річних з терміном остаточного погашення Кредиту не пізніше 29 листопада 2009 року. [PERSON] своїх зобов'язань за Договором не виконала, тому станом на 28.03.2013 р. утворилась заборгованість в сумі 106827,51 грн., яка складається з: - простроченої заборгованості по кредиту в сумі 43500,00 грн. - простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам в сумі 33311,16 грн. - пені за несвоєчасне повернення відсотків та за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (за період з 29.03.2012р. по 28.03.2013р.) в сумі 11214,43 грн. - 3 % річних за несвоєчасну сплату відсотків в сумі 3323,82 грн. - 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 4340,48грн. - втрат від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів -в сумі 4830,12 грн. - втрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу в сумі 6307,50грн. Крім того, згідно з Договором поруки [PERSON] взяв на себе зобов'язання щодо солідарної відповідальності перед позивачем, що випливають з Кредитного договору № 2092 від 29 листопада 2004 року, у зв'язку з чим позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вищевказану заборгованість, а також судові витрати по справі в сумі 1068,28грн. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з Кредитного договору №2092 від 29 листопада 2004 року між банком і [PERSON] було укладено Договір застави (майнової поруки) від 30 листопада 2004 р. У зв'язку з тим, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, за рахунок якого має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також, витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором, позивач просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на майно, передане в заставу, яке є власністю [PERSON]шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Судові витрати у справі просив покласти солідарно на усіх трьох відповідачів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в позові, та просив задовольнити їх судом. Суду пояснив, що перешкод для звернення з позовом до суду в межах трирічного строку позовної давності у Банку не було, про поважні причини його пропуску та для його поновлення йому невідомо, відповідне клопотання позивачем не заявлено. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] свою явку в судові засідання не забезпечили, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, забезпечили участь у розгляді справи своїх повноважних представників, а тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів. Представник відповідачів - [PERSON], [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, посилаючись на те, що фактично [PERSON] кредитних грошових коштів за Договором не отримувала, а лише підписала в Банку надані їй документи про отримання кредиту на прохання раніше знайомого їй [PERSON], який вмовив її отримати кредит на своє ім'я, оскільки Банк вимагав для цього сімейну пару, та який пояснив їй, що буде погашати кредит сам, але своєї обіцянки не виконав. За даним фактом вона зверталася до СВ Інгулецького РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, в провадженні якого знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 42013040230000160 від 19.06.2013 року за ч. 2 ст. 190 КК України, розпочатим прокуратурою м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за скаргою [PERSON] за фактом шахрайських дій [PERSON] та нотаріуса [PERSON], направлених на заволодіння грошима. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] позов не визнав, вважаючи, що підстав для його задоволення немає, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності, про застування якого було заявлено [PERSON] до винесення рішення у справі, а тому його застосування до спірних правовідносин є обов'язковим; просив суд в позові Банку відмовити з підстав пропуску позивачем без поважних причин строку звернення з позовом до суду. В судове засідання 23.10.2014 р. надав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Суд, вислухавши представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства . Судом встановлено, що між ВАТ «Державний Ощадний банк України», в особі філії Інгулецьке відділення №7857, та [PERSON] 29.11.2004 року був укладений кредитний договір № 2092, згідно з умовами якого [PERSON] отримала кредитні кошти, у національній валюті, у розмірі в сумі 45000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 23 % річних з терміном остаточного погашення Кредиту не пізніше 29 листопада 2009 року, що підтверджується копією укладеного Договору (а.с.13-16). Відповідно до п. 1.4 Договору - позичальник зобов'язався проводити погашення Кредиту щомісячно з 29 листопада 2004 року по 29 листопада 2009 року в сумі 750,00 грн. шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань. Відповідно до Додаткової угоди №1 від 16.05.2005 р. до кредитного договору його п. 1.4. було викладено в новій редакції, відповідно до якої позивальник зобов'язався проводити погашення кредиту щомісячно з 29.11.2004 р. по 29.02.2005 р. в сумі 750 грн., а з 29.02.2005 р. по 29.11.2009 р. в сумі 887 грн., шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань. Крім того, відповідно до п. 4.1.1 Договору за порушення зобов'язань по поверненню основної суми Кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування Кредитом передбачена відповідальність у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу, за кожен день прострочення. З метою забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором було укладено наступні договори: - договір поруки від 29.11.2004 року, між ВАТ «Державний Ощадний банк України», в особі філії Інгулецьке відділення №7857, та [PERSON], згідно з умовами якого [PERSON] як поручитель, повинен відповідати за виконання [PERSON] договірних зобов'язань по кредитному договору № 2092 від 29.11.2004 року (а.с. 17). - договір застави від 30.11.2004 року, між ВАТ «Державний Ощадний банк України», в особі філії Інгулецьке відділення №7857, та [PERSON] (майнової поруки) посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2354, згідно з умовами якого [PERSON] передав в заставу, а Банк прийняв в заставу в порядку і на умовах, визначених в Договорі застави, предмет застави - прес підборщик рулонний ПР - Ф -145, заставною вартістю, визначеною за домовленістю сторін згідно висновку про вартість об'єкту застави від 29.11.2004р. ТОВ «ТОВ «Інвест-Кривбас- Експерт» в сумі 95000,00 грн. Предмет застави є власністю Заставодавця на підставі на підставі накладної № 324-28/10-2004 від 28.10.2004 р. та квитанції до приходного касового ордеру № 324-28/10-2004 від 03.11.2004 р., виданої ТОВ «Дніпрорембудсервіс» (а.с.140-141). У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] зобов'язань за кредитним договором станом на 28.03.2013 року утворилася заборгованість 106827,51 грн., яка складається з: - простроченої заборгованості по кредиту в сумі 43500,00 грн. - простроченої заборгованості по нарахованим відсоткам в сумі 33311,16 грн. - пені за несвоєчасне повернення відсотків та за несвоєчасне повернення кредиту в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (за період з 29.03.2012р. по 28.03.2013р.) в сумі 11214,43 грн. - 3 % річних за несвоєчасну сплату відсотків в сумі 3323,82 грн. - 3 % річних за несвоєчасне погашення основного боргу в сумі 4340,48грн. - втрат від інфляції за рахунок несвоєчасної сплати процентів -в сумі 4830,12 грн. - втрат від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу в сумі 6307,50грн. (а.с.9-11) Суд не може прийняти до уваги заперечення представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] з приводу того, що вони не отримували кредитних коштів, оскільки вказані обставини спростовуються письмовими матеріалами справи, з яких вбачається, що [PERSON] особисто отримала кредитні кошти, підписала кредитний договір та додаткову угоду до нього, в судовому порядку їх не оспорювала, а тому в силу презумпції правомірності правочину, закріпленого в ст. 204 ЦК України, вони вважаються дійсним та відповідно до ст. 629 ЦК України обов'язковим для виконання сторонами договору. Отже, суд виходить з доведеності позовних вимог, щодо нарахуванням Банком заборгованості відповідно до умов договору, а також з непогашення боргу [PERSON] в добровільному порядку. Разом з тим, згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до норм ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснює, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] у своїх запереченнях проти позову, заявляв про застосування строку позовної давності (а.с.159-160). Крім того, як вбачається з обставин справи, ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовною заявою 10 квітня 2014 року, а строк остаточного погашення кредиту, який встановлено кредитним договором - 29 листопада 2009 року. (а.с. 13). Таким чином, ПАТ «Державний ощадний банк України» пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права. Поважності причин пропуску строку в суді позивач не надав. Таким чином суд приходить до висновку, що ПАТ «Державний ощадний банк України» без поважної причини пропустив строк позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, а тому у задоволені позову слід відмовити саме з цієї підстави. При цьому суд враховує, що згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п. 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» «при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)». Відносно вимог Банку до [PERSON], [PERSON] як поручителів за [PERSON] щодо виконання зобов'язань за спірним кредитним договором, суд вважає, що в їх задоволенні слід також відмовити з огляду на наступне. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р., №5, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (п.24) роз'яснює, що у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за Кредитним договором»"строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів, має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі, або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. З врахуванням відсутності доказів про пред'явлення Банком вимоги до поручителя протягом шести місяців від дати строку остаточного повернення кредиту, визначеного п.1.4. Кредитного договору, як 29 листопада 2009 року, слід дійти висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених до поручителів. З тих же підстав підлягають відхиленню позовні вимоги Банку до [PERSON]як майнового поручителя про звернення стягнення на предмет застави, при цьому суд виходить з наступного. Правові терміни «порука» і «поручительство» відповідно до правового аналізу норм актів цивільного законодавства, що регулюють заставу, в контексті майнового поручительства та поруки, застосовуються законодавцем в рівній мірі як тотожні для зобов'язання сторони, яка взяла на себе відповідальність перед кредитором за борг третьої (іншої) особи - боржника (ст.ст. 512, 523,553-559 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 583 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). В той же час, частиною 1 статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Тобто, за правилами вказаних норм, при поруці виконання зобов'язання перед кредитором забезпечується фактично усім майном іншої особи - поручителя, а при заставі майновим поручителем є особа, яка передає в заставу майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи - боржника. Тобто, відмінність поручителя від майнового поручителя в цивільному обороті полягає лише у тому, що майновий поручитель поручається конкретно визначеним майном, у той час, як поручитель поручається усім належним йому майном. В решті, ці поняття тотожні за своєю правовою природою та змістом. В той же час, відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Після всебічного аналізу норм наведених актів цивільного законодавства в контексті даної справи суд приходить до висновку про те, що в даному конкретному випадку до Договору застави, як змішаного договору, необхідно застосовувати правила, якими регулюються відносини поруки (ст.ст. 553-559 ЦК України). Тобто, [PERSON], який не є боржником за основним зобов'язанням, є майновим поручителем, в розумінні ст.ст. 553, 583 ЦК України, а відносини між позивачем та відповідачем за своєю суттю є змішаними і містять, як елементи застави, так і елементи поруки. Згідно вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. В матеріалах справи відсутні докази пред'явлення позову до майнового поручителя в межах строків, встановлених в ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому, він також є припиненим. Крім того, позивачем також пропущений строк позовної давності щодо зазначених вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. А відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, в будь-якому випадку право на позов щодо звернення стягнення на предмет застави виникло у позивача також з моменту, коли він мав дізнатися про порушення своїх прав після спливу остаточного терміну погашення кредиту, що і є моментом початку перебігу строку позовної давності щодо вимог про звернення стягнення на предмет застави, проте позов до [PERSON] був пред'явлений Банком за межами трирічного строку позовної давності, сплив якої є підставою для відмови у позові. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» необхідно відмовити в повному обсязі . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed