Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

У квітні 2021р. [PERSON] звернулась з позовною заявою до суду, в якій просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. В обґрунтування вимог зазначила, що з 11.09.2018р. сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у сторін [INFO] народився син [PERSON] , який проживає з позивачем. Спільне життя з відповідачем не склалося. На даний час сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Подальше збереження сім"ї є неможливим. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Також, просила в рішенні зазначити щодо визначення місця проживання малолітнього сина з нею. Відповідач в заяві від 11.06.2021 р. просив розгляд справи здійснювати у його відсутність, не заперечував проти розірвання шлюбу та просив визначити місце проживання малолітнього сина з позивачем. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.209 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому 11.09.2018р. Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, про що складено відповідний актовий запис №1702 (а.с.3). Згідно ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. За приписами ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ч. 3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. З урахуванням обставин справи, позицій сторін щодо недоцільності збереження шлюбу, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам [PERSON] та [PERSON] , що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України є підставою для розірвання шлюбу. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією перекладу свідоцтва про народження (а.с.8-9). Зміст позовної заяви та письмові пояснення відповідача свідчать про те, що малолітня дитина [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] . Згідно із вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Зі змістом ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В справі, що розглядається, сторони фактично дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитини, тому суд вважає можливим залишити дитину на подальше проживання з матір`ю. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивачка звільнена від оплати судових витрат на підставі ухвали суду, то згідно зі ст.ст. 81, 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору.

Outcome: approved