Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У березні 2013р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про відшкодування шкоди, посилаючись на ті обставини, що 18.02.2005р. він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» депозитний договір № SAMDN00100001609728, на виконання якого надав банку через касу грошові кошти у сумі 430000 грн., на які нараховувались відсотки за вкладом та надходили на платіжну картку. По закінченню терміну договору відповідач відмовив позивачу у поверненні вкладу, посилаючись на факт заволодіння цими коштами колишнім співробітником ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], тому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 430000 грн., борг з урахуванням інфляції 914180 грн., 3% річних 103200 грн., збитки (упущену вигоду) 647979 грн., пеню від суми простроченого платежу 42500 грн., а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 1000000 грн. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2013р. у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено в повному обсязі (а.с. № 48 т. № 1). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2013р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська скасовано та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] 430000 грн., на відшкодування матеріальної шкоди та на відшкодування моральної шкоди 2000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. № 74-75 т. № 1). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 22.01.2014р. рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.04.2013р. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2013р. скасовані, справу передано до суду першої інстанції на новий розгляд іншому складу суду (а.с. № 108-110 т.№ 2). У червні 2014р. [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, з урахуванням виконання відповідачем рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2013р., просив стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк борг з урахуванням інфляції в розмірі 1365009 грн., 3% річних в розмірі 41487 грн., упущену вигоду в розмірі 359551 грн. та моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. (а.с.№ 144-145 т. № 1). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено (а.с .№ 180-183 т. № 1). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.11.2014р. апеляційні скарги [PERSON], та прокуратури Дніпропетровської області були задоволені. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. було скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] на відшкодування шкоди 400000 грн., та на відшкодування моральної шкоди 2000 грн, в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. (а.с. № 262-266 т. № 1). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.02.2015р. касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.11.2014р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. № 53-55 т. № 2) Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015р. апеляційні скарги [PERSON] та прокуратури Дніпропетровської області відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. залишено без змін (а.с. № 89-92 т. № 2). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.11.2015р. касаційні скарги [PERSON] та заступника прокурора Дніпропетровської області відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015р. залишено без змін (а.с. №155-156 т. № 2). У липні 2016р. заступник Генерального прокурора України звернувся до Верховного суду України із заявою про перегляд ухвали ВССУ від 11.11.2015р., посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме ст. 1058-1060, 1172 ЦК України (а.с.№158-166 т. №2). Постановою Верховного суду України від 02.11.2016р. у справі №6-1693цс16 заяву заступника Генерального прокурора України задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.06.2014р. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.05.2015р. - скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. №227-230 т. № 2). Крім того, в постанові Верховного суду України від 02.11.2016р. викладено правову позицію у справі №6-1693цс16 щодо застосування норми матеріального права ст.1172 ЦК України (а.с. № 231 т. № 2). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.12.2016р. справу прийнято до провадження (а.с. № 2 т. № 3). 23.01.2017р. позивачем було уточнено позовні вимоги (а.с. № 4-8 т. № 2), в редакції яких позивач просив стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк борг з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди розрахований за період з 26.05.2005р. по 10.12.2013р. в розмірі 918050 грн., 3% річних в розмірі 110268 грн., за період з 26.05.2005р. по 10.12.2013р., упущену вигоду (збитки) в розмірі 717457 грн., а всього 1315775 грн. Крім того, інфляційні втрати розраховані за період з 10.12.2013р. по 10.02.2017р. на суму боргу 1315775 грн., в розмірі 2647076 грн., 3% річних за цей же період в розмірі 125233 грн., упущену вигоду в розмірі 1106224 грн., а загалом 3878533 грн., та моральну шкоду в розмірі 1500000 грн. 29.05.2017р. позивачем подана заява про уточнення позовних вимог (а.с. № 75-77 т. № 3), в редакції якої порівняно з уточненнями від 23.01.2017р. змінилася сума нарахувань інфляційних втрат, а саме збільшений та позивачем нараховано інфляційні втрати за період з 10.12.2013р. по 29.05.2017р., на суму боргу 1315775 грн., яка складається з боргу з урахуванням інфляції за затримку відшкодування шкоди розрахований за період з 26.05.2005р. по 10.12.2013р. в розмірі 918050 грн., 3% річних в розмірі 110268 грн., за період з 26.05.2005р. по 10.12.2013р., упущену вигоду (збитки) в розмірі 717457 грн., отже загалом з урахування уточнень позову [PERSON] просив стягнути з ПАТ КБ ПриватБанк 4 123 656грн. 87коп. та моральну шкоду в розмірі 1500000 грн. В ухвалі ВССУ від 11.02.2015р., яка є обовязковою для виконання, скасовуючи рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.11.2014р. (а.с. № 53-55 т. № 2), касаційний суд зазначив, що вирішуючи спір по суті, апеляційний суд не перевірив, чи не є за своїм змістом аналогічними вимоги [PERSON] про стягнення з підстав ст. 625, ст. 1172 ЦК України інфляційні витрат, 3% річних та пені із вимогами у справі №2-110/2008р., за наслідками розгляду якої рішенням суду від 31.10.2008р., залишеним без змін в цій частині ухвалою Верховного суду України від 07.10.2009р., в задоволені позову було відмовлено. 16.05.2017р. до суду надійшло клопотання представника ПАТ КБ «ПриватБанк» про закриття провадження у справі з підстав п.2ч.1 ст.205 ЦПК України (а.с. № 62-65 т. № 3) , 20.06.2017р. уточнення до цього клопотання (а.с. № 90-93 т. № 3) в частині позовних вимог про стягнення : 43000 грн. - суми боргу; 225149,17 грн. збитків (упущеної вигоди) станом на 10.10.2008р.; 236500 грн. суму інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43577,26 грн 3% річних станом на 10.10.2008р., та 1000000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування відповідного клопотання представник відповідача посилався на те, що за наслідками розгляду цивільної справи № 2-110/2008р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2008р. залишеним без змін в цій частині ухвалою Верховного суду України від 07.10.2009р., [PERSON], з підстав ст.625, ст.1172 ЦК України було відмовлено в стягненні з відповідача інфляційних втрат, 3% річних, упущеної вигоди та моральної шкоди. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2017р. згідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України закрито провадження у справі №201/3716/13-ц в частині позовних вимог [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення 225 149,17 грн. - збитків (упущена вигода) станом на 10.10.2008р.; 236 500 грн. - суми інфляційних втрат станом на 10.10.2008р.; 43 577,26 грн. - 3% річних станом на 10.10.2008р.; та 1 000 000 моральної шкоди (а.с. № 101 т. № 3). В судовому засіданні 20.06.2017р. позивач [PERSON], позовні вимоги з урахуванням уточнень від 29.05.2017р. підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» набув статус боржника, коли своєчасно не відшкодував нанесену його працівником [PERSON], в 2005 році матеріальну шкоду яка виразилась в неповерненні банком суми вкладу за депозитним договором в розмірі 430000 грн. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України шкода повинна відшкодуватися в повному обсязі. Позивач наполягав, що відповідно до ст.625, ст.1172 ЦК України за затримку повернення йому, 430000 грн., внесених ним з метою зарахування на рахунок за депозитним договором, відповідач повинен відшкодувати інфляційні витрати, 3% річних, упущену вигоду, що загалом складає 4123656,87 грн., а також моральну шкоду в розмірі 1500000 грн. Представник прокуратури Дніпропетровської області [PERSON] (діє за довіреністю від 22.11.2016р. (а.с. №16 т. № 3), яка у цій справі приймає участь на боці позивача, позовні вимоги [PERSON], в уточненій редакції від 29.05.2017р. просила задовольнити. Представники відповідача [PERSON] (діє за довіреністю від 29.12.2016р. а.с. № 12 т. № 3) позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що відповідно до меморіального ордеру №7503 від 04.09.2013р. ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку добровільного виконання постанови Жовтневого ВДВС про відкриття виконавчого провадження №39461941 перерахував на рахунок Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ на користь [PERSON] 432000 грн. Проти задоволення вимог позивача про стягнення з банка інфляційних втрат, 3% річних, упущеної вигоди представник відповідача заперечував з підстав, що на зобовязання про відшкодування шкоди не поширюється дія ст.625 ЦК України, положення якої не можуть бути застосовані у разі виникнення між сторонами деліктних правовідносин. Крім того, звернув увагу суду, що стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Суд, вислухав позивача, прокурора, яка приймає участь у справі на боці позивача, представника відповідача, ознайомившись з матеріалами справи, оглянув матеріали цивільної справи № 2-110/2008р., вважає, що позовні вимоги в тій частині, що залишилася після закриття провадження, задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно ст. 226 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Розглянувши справу №2-110/2008 за позовом [PERSON] до ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», про стягнення суми за договором банківського вкладу та відшкодування моральної шкоди, зустрічним позовом ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк» до [PERSON] про визнання договору недійсним, суд касаційної інстанції 07.10.2009р. залишаючи без змін рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 31.10.2008р. в частині вирішення позову [PERSON], дійшов висновку про нікчемність договору про депозитний вклад №SAMD00100001609728 від 18.02.2005р. Отже, договір про депозитний вклад №SAMD00100001609728 від 18.02.2005р., як нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення та не створив для сторін юридичних наслідків, крім тих, що передбачені ст.216 ЦК України, а саме, те, що кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Правові наслідки нікчемного правочину є імперативними і відповідно до ч.4 ст. 216 ЦК України не можуть піддаватися змінам за домовленістю сторін. В постанові Верховного суду України від 02.11.2016р. у справі №6-1693цс16, яка є обовязковою для виконання, Верховний суд зазначив, що визнавши, що договір депозитного вкладу є нікчемним, суд не застосував наслідки його нікчемності, передбачені ст. 216 ЦК України, у зв'язку з чим позивача [PERSON] було позбавлено права на захист його прав та повернення грошових коштів за таким договором. Проте, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій на ці обставини не звернули уваги, заперечили можливість застосування до спірних правовідносин ст.1172 ЦК України. Виходячи з нікчемності правочину, встановлених рішеннями суду обставин щодо передачі позивачем для зарахування на банківський рахунок за депозитним договором коштів в суми 430000 грн., суд з урахуванням висновків ВСУ викладених в постанові 02.11.2016р. у справі №6-1693цс16 розуміє необхідність застосування до спірних правовідносин ст. 1172 ЦК України, як покладення на юридичну особу ПАТ КБ «ПриватБанк» обовязку повернути позивачу кошти отримані за нікчемним правочином. При цьому, згідно до меморіального ордеру №7503 від 04.09.2013р., ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку добровільного виконання постанови Жовтневого ВДВС про відкриття виконавчого провадження №39461941 перерахував на рахунок Жовтневого ВДВС Дніпропетровського МУЮ на користь [PERSON] 43200 грн. на відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.с. № 244 т. № 1), отже, позивачем отримані кошти за недійсним правочином, що підтвердив сам позивач в ході розгляду справи (ст. 61 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» інфляційних втрат - 3% річних, упущеної вигоди суд зазначає наступне. Згідно до ч.1,2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК Кодексу. Стаття 11 ЦК України визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші право чини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положення ст. 625 ЦК України, регулює зобовязальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами на підставі договору. За договором №SAMD00100001609728 від 18.02.2005р., який визнаний судом нікчемним сторони не набули зобовязань кредитора та боржника, враховуючи рішення суду, яким встановлена нікчемність договору між сторонами виникли саме деліктні, а не договірні зобовязання, а отже у відповідача не виникло обовязку нести відповідальність за ст. 625 ЦК України, яка регулює зобовязальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Правова позиція про застосування ст.625 ЦК України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016р. у справі №6-2491цс15, а також в листі ВССУ від 16.01.2013р. №10-74/0/4-14 «Про деякі питання застосування ст.625 ЦК України». Положення ст. 22 ЦК України врегульовує питання відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, згідно п.2 ч.2 якої збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Так особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Поза увагою суду не може залишитися той факт, що вина відповідача та протиправна поведінка не встановлена. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на його користь 1500000 грн. моральної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні з наступних підстав. Згідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно Постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992р. № 6 Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Також, у відповідності до Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, та не довів вину відповідача, не надав доказів причинно наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою. Отже, підводячи підсумок викладеному суд приходить до висновку про відмову позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення суми інфляційних втрат, 3% річних та упущеної вигоди, оскільки до деліктних правовідносин, оскільки до деліктних правовідносин, які виникли між сторонами ні підставі рішення суду у зв'язку із визнання правочину нікчемним, норма ст.625 ЦК України не застосовується. Суд не обговорює питання про строки позовної давності за заявою представника відповідача про застосування таких строків від 22.03.2017р. (а.с. № 41-43 т. № 3), оскільки дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], оскільки в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Обговорюючи питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, та приймаючи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ч. 1 ст. 5 Закону України „Про судовий збір та в задоволені позовних вимог позивачу відмовлено повністю, судові витрати по справі відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed