Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

покликаючись на те, що відповідача визнано винним за ст.124 КпАП України, внаслідок його протиправних дій йому як власнику пошкодженого майна спричинена матеріальна шкода, частково яку відшкодувала страхова компанія, у поданій до суду 11 грудня 2015 року заяві, вимоги по якій були уточнені щодо виключення [PERSON], який помер 14 лютого 2013 року, зі списку осіб, які беруть участь в цивільному процесі, позивач просить стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 64 548 грн., витрати за проведення експертизи в розмірі 1 000 грн. 00 коп. та сплачений судовий збір в розмірі 655 грн. 48 коп. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах сторони просять справу слухати у їх відсутність, представник позивача позов підтримує. Зважаючи, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з"ясувавши обставини та дослідивши представлені стороною позивача докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. З матеріалів справи вбачається, що 06 серпня 2014 року на автодорозі Устилуг-Луцьк-Рівне в межах Рівненського району Рівненської області сталася ДТП за участю автомобіля марки ВАЗ державний номер 651 82 РВ під керуванням відповідача, який скоїв наїзд на автомобіль позивача «LAND ROVER» д.н.з. НН СС 1979. Відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника транспортного засобу серії АС/4086952/1809/13 між відповідачем та ПрАТ «СК ПРОВІДНА» укладено вказаний договір від 12 серпня 2013 року строком на 12 місяців. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 50 000 грн., сума франшизи встановлена в розмірі 500 грн. Відповідно до постанови Рівненського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2015 року [PERSON] визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України. Питання відшкодування збитків, спричинених позивачу, не вирішувалося. Відповідно до п.4 ст.61 ЦПК України постанова у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої її ухвалено, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На думку суду, в разі заподіяння шкоди внаслідок дій, що мають ознаки адміністративного правопорушення, має місце кумуляція санкцій: одночасне притягнення особи як до адміністративної, так і до цивільно-правової відповідальності. Це є можливим тому, що адміністративне покарання, як правило, впливає на особистість правопорушника, а зобовязання із відшкодування шкоди - на його майнову сферу. Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України. Згідно змісту ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Такий володілець несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини. Такий обов»язок виключається лише в разі, якщо буде встановлено, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який є спеціальним у застосуванні до спірних правовідносин у порівнянні з нормами ЦК України, яким регулюється, зокрема, порядок здійснення страхового відшкодування на території України. Відповідно до положень ст.22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів своєї відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи. Відповідно до страхового полісу страховик, яким є ПрАТ «СК «ПРОВІДНА», забезпечує відшкодування шкоди, завданої майну третіх осіб під час ДТП, що сталася за участі забезпеченого транспортного засобу та внаслідок цієї пригоди настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована. Відповідно до вимог ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов»язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (стартовим відшкодуванням). Таку різницю сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. На підставі цієї норми шкода, яка не може бути відшкодована страховиком, підлягає відшкодуванню безпосередньо винною в ДТП особою. Таким чином, суд вважає, що позивачем належними доказами доведено заподіяння відповідачем шкоди внаслідок ДТП, витрати позивача на проведення експертизи, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в матеріалах справи, такими, що не відповідають дійсності. Різницю між завданим матеріальним збитком у 114 048 грн. та сумою страхового відшкодування у 49 500 грн., що становить 64 548 грн. необхідно стягнути з відповідача. У зв»язку із задоволенням позову з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене, ст.3 Конституції України, згідно ст.ст.22, 530, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: approved