Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Свій позов мотивувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], 2002 року народження, який після її розлучення з відповідачем постійно проживає з нею і вона самостійно вирішує усі питання, які стосуються навчання сина, в тому числі і сплата за курси вивчення іноземної мови. Батько дитини - відповідач [PERSON], самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з сином, участі у житті дитини свідомо не приймає. За рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина, які він сплачує частково, внаслідок чого утворилась заборгованість. У сина [PERSON] достатньо високі досягнення у навчанні, він має намір вступити до одного із навчальних закладів Польщі, у зв'язку з чим виникла необхідність на тимчасовий виїзд дитини за кордон. На неодноразові звернення, як усні, так і письмові, до відповідача з приводу оформлення належного дозволу на виїзд неповнолітнього сина за кордон, відповідач рекомендував виїхати до Польщі на заробітки, як виросте, а потім взагалі зажадав 10 000 гривень за дозвіл, що змусило її звернутись до суду. Позивачка [PERSON] прохає суд надати дозвіл її неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща на навчання без згоди та супроводу батька [PERSON], до досягнення дитиною повноліття. Надати дозвіл [PERSON] або його законному представнику [PERSON] на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон до Республіки Польща (паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оформлення візи, проїзного документу дитини ) без згоди та супроводу батька [PERSON] Судові витрати стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги уточнила: прохає суд надати дозвіл її неповнолітньому сину [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER] на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща та країн Шенгенської зони (відповідно до Шенгенської угоди) з 01.09.202018 року до досягнення дитиною повноліття, а саме по [INFO] з метою відпочинку та навчання без згоди та супроводу батька [PERSON] Надати дозвіл [PERSON] або його законному представнику [PERSON] на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон до Республіки Польща та країн Шенгенської зони (відповідно до Шенгенської угоди), (паспорт громадянина України для виїзду за кордон, оформлення візи, проїзного документу дитини ) без згоди та супроводу батька [PERSON] Судові витрати стягнути з відповідача на її користь. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про що свідчить розписка в матеріалах справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. 27.09.2018 року суд ухвалив провести заочний розгляд справи, згідно ст.280 ЦПК України, оскільки вважає що маються підстави для проведення заочного розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивачки [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 141 СК України передбачені рівні права батьків, щодо виховання дітей. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно з ст.ст. 150, 157 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Згідно ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначається, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ч. 1 ст.3, ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 р. (ратифікована постановою ВРУ від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від їх порушень. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України. Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом, зокрема, з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ч.ч. 7, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України": за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.п. 3, 4, 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.11, 13), мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с.12), який проживає з позивачкою (а.с.18). В даний час у неповнолітнього сина позивачки [PERSON], 2002 року народження виникла необхідність на тимчасовий виїзд за кордон на навчання, однак, враховуючи вищенаведений порядок перетину кордону неповнолітньої особи, необхідна згода на це обох батьків, натомість, відповідач, як батько дитини, не надав дозвіл на виїзд. З урахуванням зазначених обставин, суд зважує на те, що позбавлення можливості неповнолітнього [PERSON] виїхати за кордон на навчання порушує його законні права та інтереси. Зокрема, передбачені статтями 33,53 Конституції України, які визначають для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та право кожного на освіту. Суд вважає, що виїзд дитини за кордон на навчання забезпечить її право на отримання освіти, сприятиме розширенню її світогляду та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, та не порушить прав відповідача, як батька дитини, і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні, спілкуванні із неповнолітньою дитиною. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, оскільки, у позивача є труднощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітнього сина за межі України, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог, оскільки дані вимоги позивача є обґрунтованими та законними, доведеними матеріалами справи. Позивачкою при подачі до суду матеріалів позову було понесено судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, згідно ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved