Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] у вересні 2014 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.12.2008 року Печерським районним судом м. Києва було прийнято рішення про: визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що був укладений 27.12.2003 року між [PERSON], який діяв на підставі довіреності, виданої від їх імені та [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що був укладений 30.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON], сторони за договором купівлі-продажу від 30.07.2004 року повернуто у первісний стан. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири від 27.12.2003 року та від 30.07.2004 року і повернення сторін договорів у первісний стан залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 22.09.2009 року касаційну скаргу [PERSON] на рішення першої та другої інстанції залишено без задоволення. Для проведення держаної реєстрації права власності на вказану вище квартиру позивачі звернулися до Реєстраційної служби, проте отримали відмову в зв»язку з тим, що 08.05.2012 року Державна реєстраційна служба України зареєструвала право власності за іншими власниками на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2012 року. Вважають, що відповідач [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу квартири навмисно ввела в оману покупців, оскільки знала, що за рішеннями судів не є власником вказаного житлового приміщення, а тому просили про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.04.2012 року за №1366; визнання за ними в рівних долях права власності на вказану вище квартиру; постановлення окремої ухвали з направленням до правоохоронних органів щодо встановлення дійсних обставин укладення договору купівлі - продажу спірної квартири та притягнення у разі наявності ознак злочину до кримінальної відповідальності відповідача [PERSON] В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала вимоги свого позову в повному обсязі та просила суд про їх задоволення. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з»явилася, в позовній заяві просила проводити розгляд справи без її участі. Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав вимоги позову за викладеними в ньому обставинами в повному обсязі, просив суд про: визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.04.2012 року за №1366; визнання за його довірительками в рівних долях права власності на вказану вище квартиру; постановлення окремої ухвали з направленням до правоохоронних органів щодо встановлення дійсних обставин укладення договору купівлі - продажу спірної квартири та притягнення у разі наявності ознак злочину до кримінальної відповідальності відповідача [PERSON] Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено нею та покупцями без будь-якого обману, жодних обставин, які б перешкоджали укладанню вказаного договору на момент його підписання не існувало. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на те, що посилання позивачів на ст. 230 ЦК України не можуть бути підставою для задоволення їх вимог про визнання правочину недійсним. Крім того, минули строки позовної давності для звернення до суду з такими позовними вимогами. Судом до участі в справі в якості співвідповідачів було залучено [PERSON], [PERSON], що діють в інтересах своїх та неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та як третіх осіб - Службу у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві, Святошинську районну державну адміністрацію м. Києва, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. В судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] пояснили, що 27.04.2012 року між [PERSON] та ними було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], кожний з них та кожний з їх неповнолітніх дітей має на праві власності по ? частини вказаної квартири. З 2012 року вони там всі проживають та зареєстровані, провели ремонтні роботи. Вважають, що на законних підставах є співвласниками даної квартири. У випадку визнання недійним договору купівлі-продажу квартири буде порушено право їх малолітньої дитини [PERSON], яка є інвалідом дитинства, тому просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року визнана добросовісним набувачем спірної квартири, а тому його довірителі придбали квартиру у особи, яка мала право її відчужувати. Крім того, позивачі вимог про повернення майна з чужого незаконного володіння не заявляли, та позов з таких підстав ними також не заявлявся, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачами невірно обрано передбачений ст. 16 ЦК України спосіб захисту своїх цивільних прав. Крім того, позивачі звернулися з позовними вимогами більш ніж через 5 років після ухвалення судом рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, тобто з пропуском строку позовної давності. Представник третьої особи Державної Реєстраційної служби України в судове засідання не з»явився, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Третя особа по справі приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. в судовому засіданні пояснила, що вона посвідчувала оспорюваний договір від 27.04.2012 року. Під час укладання договору вона перевіряла правовстановлюючі документи, квартира під забороною або арештом не перебувала. Покупцями при укладанні договору було також передано продавцю кошти за її купівлю. Вважає, що жодних порушень з її боку допущено не було, а тому вважає позовні вимоги безпідставними. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві в судове засідання не з»явився, в своїй письмовій заяві просить суд проводити розгляд справи без його участі. Проти позовних вимог заперечує, оскільки визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири грубо порушує права та інтереси неповнолітнього [PERSON] та малолітньої [PERSON], які є співвласниками квартири та добросовісними набувачами спірного майна. Представник третьої особи - Святошинської районної державної адміністрації м. Києва в судове засідання не з»явився, в своїй письмовій заяві просив суд проводити розгляд справи без його участі та постановити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] повинно бути відмовлено з наступних підстав. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що був укладений 27.12.2003 року між [PERSON], який діяв на підставі довіреності, виданої від імені позивачів та [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], що був укладений 30.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON], сторони за договором купівлі-продажу від 30.07.2004 року повернуто у первісний стан. (а.с.6-10). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 року в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири від 27.12.2003 року та від 30.07.2004 року і повернення сторін договорів у первісний стан залишено без змін. В частині відмови в задоволенні зустрічного позову рішення скасовано та ухвалено в цій частині нове, яким визнано [PERSON] добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] за угодою купівлі-продажу вказаної квартири від 30.07.2014 року. (а.с. 11-14). Ухвалою Верховного Суду України від 22.09.2009 року рішення апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 року залишено без змін (а.с.15-17). Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно від 06.06.2014 року позивачам [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], оскільки вказана квартира зареєстрована за іншими власниками на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2012 року за №1366. (а.с. 18). Судом також було встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS], яка належить на даний час на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 27.04.2012 року неповнолітньому [PERSON] - ? її частина, малолітній [PERSON] - ? її частина, [PERSON] - ? її частина, [PERSON] - ? її частина. (а.с. 131). Відповідно до розпорядження Святошинської РДА в м. Києві від 09.04.2012 року було надано дозвіл неповнолітньому [PERSON], за згодою батьків [PERSON] та [PERSON] на продаж ? частини квартири [ADDRESS], яка на праві власності належить йому та є постійним місцем проживання та реєстрації малолітньої сестри [PERSON], [INFO] при умові першочергового оформлення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] на ім»я неповнолітнього [PERSON], малолітньої [PERSON] в рівних долях кожному. (а.с. 100). На момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 27.04.2012 року, остання відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно належала відповідачу [PERSON] (а.с.147). В своїх позовних вимогах позивачі посилаються на те, що на момент укладення Договору від 27.04.2012 року відповідач [PERSON] ввела в оману покупців, знала, що існують перешкоди, які унеможливлюють укладення договору купівлі-продажу, проте запевнила покупців, що таких перешкод немає, а тому Договір вважають недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч.ч. 3,5 ЦК України, а саме, вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним. На підставі ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до положень ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як було встановлено в судовому засіданні, 08.05.2012 року за відповідачами [PERSON], [PERSON] та їх неповнолітніми дітьми було зареєстровано право власності по ? частині спірної квартири за кожним, про що в книгу №д.1913-279 за номером 3380/3384 було внесено відповідний запис. З 2012 року по сьогоднішній день відповідачі проживають в спірній квартирі, сплачують всі комунальні послуги, також провели ремонт в квартирі. Відповідно до п. 8 ч. 2 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту ст. 330 ЦК України, добросовісний набувач набуває право власності на майно і в тому разі, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Аналіз практики застосування судами ст. 16 ЦК України Верховного Суду України за результатами перегляду судових рішень в порядку виключного провадження чітко визначив: «Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.» Аналогічна правова позиція зазначена в аналогічній справі постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року за № 6-95цс13. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1/ було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2/ було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3/ вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, згідно ст. 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Таким чином, набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Права особи, яка вважає, що вона повинна бути власником спірного майна не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсними правочинів, стороною в яких така особа не є, тобто, із застосуванням правового механізму, встановленого ч. 2 ст. 216 ЦК України, незалежно від того, чи відповідають спірні правочини закону в розумінні ст.ст. 203,215 ЦК України, оскільки результатом задоволення такого позову є застосування наслідків недійсності правочину, які стосуються сторін правочинів і не поширюються на права позивачів, які вважають, що саме вони повинні бути власниками спірного майна, не будучи стороною оспорюваного ними правочину. Статтею 12 ЦК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що добросовісність набувача презюмується, а отже, факт добросовісності набувача не потребує додаткового встановлення його судом або підтвердження будь-яким іншим способом. Добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до п.21,22 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов»язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. Уразі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов»язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами ст.ст. 387,388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами ст.ст. 387,388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації пред»явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені ст.ст. 387,388 ЦК України. У зв»язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Таким чином, оскільки позивачі вимогу про повернення майна з чужого незаконного володіння не заявляли, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачами не вірно обрано передбачений п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України спосіб захисту своїх прав. Відповідно до Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів, щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, оскільки інші договори були укладені за дії вказаного нормативного акта. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до ст.ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, вказане стосується лише сторін договору купівлі-продажу, а не інших осіб, якими в даному випадку є позивачі, які протягом п»яти років з вимогами до відповідача [PERSON] не зверталися, право власності на вказану квартиру за ними не було зареєстровано, а тому посилання позивачів на ст. 230 ЦК України не можуть бути підставою для задоволення їх вимог про визнання правочину недійсним. Також, відповідно до Тимчасового Положення «Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» обов»язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший право набувач (право набувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1. Моментом прийняття заяви про державну реєстрацію прав вважається внесення реєстратором БТІ запису в журналі обліку заяв про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 3, з присвоєнням порядкового номера. Відповідно до положень ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. При цьому орган, який уповноважений здійснювати таку реєстрацію, вчиняє тільки відповідні дії в межах чинного законодавства і сам по собі не є особою, яка може заперечувати або визнавати право власності. Отже, позивачі, вважаючи, що мають права власників на спірну квартиру не були позбавлені можливості зареєструвати за собою майно - спірну квартиру в органах БТІ м. Києва, або вирішити всі спірні питання в судовому порядку. Реєстрація в БТІ права власності є обов»язковою. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачами при подачі позову до суду було пропущено строк загальної позовної давності, яка відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється у три роки. Так, після рішення Апеляційного Суду м. Києва від 09.04.2009 року позивачі жодних дій по поновленню своїх прав не вчинювали. Лише 02.06.2014 року вони звернулися до реєстраційної служби, де отримали відмову у реєстрації прав власності на об»єкт нерухомості. До суду позивачі звернулися лише 24.09.2014 року, тобто більше ніж через п»ять років. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачами по справі в судовому засіданні не було наведено доказів того, що спірний договір купівлі-продажу було укладено під впливом обману з боку відповідача [PERSON], суд вважає, що підстав для визнання договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2012 року немає, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Позовні вимоги в частині визнання за позивачами права власності на спірну квартиру, а також постановлення судом окремої ухвали, також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання правочину недійсним. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Пунктом 6 ст. 154 ЦПК України передбачено, що якщо в задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 17.11.2014 року, в порядку забезпечення позову по даній цивільній справі, за заявою представника позивачів, судом було винесено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Враховуючи те, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] повністю, то вважає, що і заходи забезпечення позову повинні бути скасовані, у зв"язку з тим, що на даний час відсутні підстави для такого забезпечення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed