Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Генеральної прокуратури України, прокуратури Автономної Республіки Крим, Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу, що здійснює досудове розслідування та органів прокуратури. Позовні вимоги мотивовані тим, позивач обіймав посаду заступника голови Сакської районної державної адміністрації. 06 квітня 2010 року позивач був затриманий у власному кабінеті працівниками управління по боротьбі з організованою злочинністю та безпідставно звинувачений у хабарництві. 07 квітня 2010 року приблизно об 2 годині ночі позивача відпустили. 30 квітня 2010 року об 18 годині позивача знов було затримано та відносно нього 03 травня 2010 року Центральним районним судом м. Сімферополя АР Крим обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Сімферопольському слідчому ізоляторі строком на два місяця. З-під варти позивач був звільнений 13 грудня 2010 року після постановлення виправдувального вироку Залізничним районним судом м. Сімферополя АР Крим. Судами апеляційної та касаційної інстанції вирок Залізничного районного суду м. Сімферополя від 13 грудня 2010 року був залишений в силі. Позивач також вказує, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, затриманням та триманням під вартою йому було завдано матеріальної та моральної шкоди. Розмір відшкодування матеріальної шкоди позивач визначає у вигляді витрат на правову допомогу у кримінальній справі у сумі 555 000 гривень, витрат на ремонт та обслуговування належного позивачу транспортного засобу у сумі 5681 гривень, пов'язаних з його незаконним арештом та неналежним зберіганням, та неодержаної заробітної плати у сумі 32592 гривень, яка розрахована позивачем виходячи із його середньоденної заробітної плати 145,5 гривень та 224 діб тримання під вартою. Вимоги про відшкодування моральної шкоди, крім вищезазначеного, ґрунтуються на: порушенні працівниками пенітенціарної служби умов та правил тримання під вартою; порушенні та втраті нормальних життєвих умов; погіршенні відносин з оточуючими людьми; психологічних та фізичних стражданнях, зусиллях, необхідних для відновлення соціально-побутових умов; незаконному відстороненні від посади; зниженні ділової репутації; позбавленні можливості реалізації права на призначення на одну з керівних посад Сакської РДА або обрання депутатом Сакської районної ради АР Крим. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь 32592 гривень неодержаної заробітної плати, 5681 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок арешту автомобілю, 1000000 гривень у відшкодування моральної шкоди та 555 000 гривень у відшкодування витрат на правову допомогу. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд позов задовольнити повністю. Прокурор Насруллаєв А.А., який одночасно за довіреністю діє як представник Генеральної Прокуратури України та Прокуратури Автономної Республіки Крим, у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у позові повністю. Свєчникова І.М., яка одночасно є представником Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, у судовому засіданні також просила суд відмовити у позові повністю. Представник МВС України Морозов О.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що МВС України є неналежним відповідачем, оскільки не здійснювало будь-яких оперативно-розшукових дії та не проводило досудового слідства відносно позивача. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оглянувши матеріали кримінальної справи №1-406/2010 суд дійшов до наступних висновків. На підставі пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян (в редакції станом на 02.06.2009). Судом встановлено, що постановою слідчого прокуратури АР Крим від 06 квітня 2010 року було порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 369, ч. 3 ст. 190 Кримінального кодексу України (т. 1, а. крим. с. 1). Із матеріалів кримінальної справи вбачається, що [PERSON] органами досудового слідства обвинувачувався у тому, що у квітні 2010 року , шляхом обману про необхідність давання хабара у сумі 20000 доларів США посадовим особам Сакської РДА для отримання земельних ділянок для ведення дачного будівництва на території Сакського району АР Крим, підбурив [PERSON] до давання хабара. Грошові кошти [PERSON] отримав від [PERSON] 06 квітня 2010 року. Після затримання [PERSON] дав показання органам досудового слідства про те, що грошові кошти у сумі 20000 доларів США він мав передати [PERSON], який обіймав посаду заступника голови Сакської районної державної адміністрації в АР Крим. 10 квітня 2010 року на підставі постанови Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 09 квітня 2010 року, за місцем проживання [PERSON] був проведений обшук (т 1, а. крим. с. 246,247). 30 квітня 2010 року постановою прокурора Автономної Республіки Крим відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу за ознаками ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України, про одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, хабара в особливо великому розмірі (т. 4, а. крим. с.2,3). В той же день, постановою слідчого прокуратури кримінальні справи за обвинуваченням [PERSON] та [PERSON] були об'єднані в одну кримінальну справу (т. 4, а. крим. с.9,10). За підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України, [PERSON] був затриманий 30 квітня 2010 року та постановою Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 03 травня 2010 року відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Сімферопольському слідчому ізоляторі (т. 4, а. крим. с.11,31). 05 травня 2010 року постановою слідчого прокуратури був накладений арешт на належний позивачу автомобіль «Мазда-6», реєстраційний номер [NUMBER] (т. 4, а. крим. с.48). Постановою слідчого від 21 травня 2010 року позивача відсторонено від займаної посади на період досудового та судового слідства (т. 5, а. крим. с.174-175). Вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 13 грудня 2010 року [PERSON] виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України, за відсутності в його діях складу злочину, зі скасуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та звільненням з-під варти у залі суду (т. 7, а. крим. с.168-184). Вказаним вироком суду, серед іншого, скасовано арешт, накладений на належний позивачу автомобіль та домоволодіння. Ухвалою Апеляційного суду АР Крим від 15 лютого 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2011 року, вирок суду першої інстанції від 13 грудня 2010 року залишено без змін (т. 7, а. крим. с. 280-284,354-356). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Статтею 3 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. За цей час досудового та судового слідства, позивач тримався під вартою з 30 квітня 2010 року по 13 грудня 2010 року, що становить 228 діб. Тримання під вартою, безумовно завдало моральної втрати позивачу, призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, до позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, порушення відносин з оточуючими людьми. Проведення слідчих дій відносно позивача (у тому числі обшук в його житлі) та судове слідство також мали негативні наслідки психічного характеру. Так, позивач до початку досудового слідства, з 11 серпня 2005 року обіймав посаду заступника голови Сакської районної державної адміністрації в АР Крим, проходив публічну службу, за місцем роботи характеризувався позитивно, мав державні нагороди (а.с.80-96). У виконання постанови слідчого від 21 травня 2010 року, розпорядженням голови Сакської РДА від 03 червня 2010 року №56-к позивач був відсторонений від посади на період досудового та судового слідства з 21 травня 2010 року, у подальшому розпорядженням голови Сакської РДА від 17 червня 2010 року №60-к позивач був звільнений від займаної посади, у зв'язку із закінченням повноважень голови Сакської РДА відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (т.1 а.с. 240, т.2, а.с.22). Таким чином, за час тримання під вартою, позивач був позбавлений можливості реалізації права на повторне призначення на раніше займану посаду, а у разі не призначення на цю посаду, на обрання або призначення на будь-яку на іншу посаду, яка б відповідала його бажанням, кваліфікації та здібностям. У зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, позивач був позбавлений можливості продовження активного громадського життя, вільного пересування, спілкування з близькими людьми, та реалізації інших цивільних прав, свобод та законних інтересів сучасної людини. Частинами 5,6 статті 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом(ч.ч.1,2 ст. 1176 Цивільного Кодексу України). Відповідно до частини 5 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також згідно прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема рішень Європейського Суду від 8 червня 1976 року у справі "Енгель та інші проти Нідерландів" та рішенню "Боцано проти Франції" від 2 грудня 1986 року, які в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із характеру, обсягу та тривалості страждань, яких зазнав позивач, можливості відновлення його немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у життєвих і трудових стосунках, ступеня зниження рівня репутації та авторитету. З врахуванням правової позиції, викладеної у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», приймаючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з перебуванням під слідством та судом, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення нормальних життєвих стосунків, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і 150000 гривень є достатньою компенсацією. Решта доводів позивача, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди у відповідності до зазначеного Закону. Зокрема, під час судового розгляду справи суду не надано доказів, що підтверджують порушення працівниками пенітенціарної служби прав позивача, а також заподіяння моральної шкоди позивачу, у зв'язку з накладенням арешту на його майно. Крім того, пенітенціарна служба не є органом, що здійснював оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування відносно позивача, або розглядав кримінальну справу, тому шкода завдана працівниками цієї служби встановленню та відшкодуванню у порядку, встановленому Законом № 266/94-ВР, не підлягає. Посилання на те, що у засобах масової інформації були поширені відомості про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, що потягло зниження його ділової репутації, також не є підставою для відшкодування моральної шкоди у грошовому вигляді, оскільки Законом передбачено інший порядок поновлення такого права. Так, частиною 3 статті 11 Закону встановлено, що якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту чи накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт були поширені в засобах масової інформації, то на вимогу цього громадянина, а в разі його смерті на вимогу його родичів чи органу дізнання, слідчого, прокурора або суду засоби масової інформації протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України. Доводи позивача про стягнення неодержаної заробітної плати суд вважає частково обґрунтованими. Як зазначено вище, у виконання постанови слідчого прокуратури від 21 травня 2010 року, позивач був відсторонений від посади на період досудового та судового слідства з 25 травня 2010 року та у подальшому був звільнений від займаної посади з 17 червня 2010 року, у зв'язку із закінченням повноважень голови Сакської РДА відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Згідно листа Міністерства праці та соціальної політки України від 25 серпня 2009 року №9681/0/14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2010 рік» кількість робочих днів за період з 25 травня 2010 року по 17 червня 2010 року становить 16 днів. На підставі пунктів 1, 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, у випадках стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. За довідкою про середню заробітну плату від 21 грудня 2010 року (т.2, а.с. 46), середньоденна заробітна плата позивача на момент звільнення становила 145,50 гривень. При таких обставинах позовні вимоги про неодержаної заробітної плати підлягають частковому задоволенню та порушені права позивача підлягають поновленню шляхом стягнення на його користь 2328 гривень за період з 25 травня 2010 року по 17 червня 2010 року (16 днів х 145,5 гривень). Щодо решти позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити таке. Позивач пред'явив вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 555 000 гривень, посилаючись на укладенні його дружиною договори про надання послуг від 20 травня 2010 року та від 02 лютого 2011 року, а також додаткову угоду від 18 грудня 2010 року (т.1,а.с.75-79). Однак, всупереч приписам частини 1 статті 11, частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем не надано жодного належного доказу сплати ним витрат на правову допомогу у розмірі 555 000 гривень, таки обставини не підтверджені жодним документом (актом виконаних робіт, квитанціями, прибутковими касовими ордерами тощо). Також не можуть бути задоволені вимоги про стягнення 5681 гривень матеріальної шкоди, завданої внаслідок зберігання арештованого автомобілю позивача, оскільки відшкодування таких збитків, відповідно до статті 954 Цивільного кодексу України, здійснюється за правилами глави 66 цього Кодексу та інших нормативно-правових актів, а не на підставі Закону від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР. Крім того, статтею 12 Закону № 266/94-ВР встановлено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо справу закрито судом при розгляді її в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора. Позивач до Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим із заявою про визначення розміру матеріальної шкоди не звертався, а тому ним не дотримано передбачений законом порядок відшкодування матеріальної шкоди. З врахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу та про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок зберігання арештованого транспортного засобу, задоволенню не підлягають. Позовні вимоги до Генеральної прокуратури України та Міністерства внутрішніх справ України пред'явлені необґрунтовано, оскільки із матеріалів справи вбачається, що вказані особи не здійснювали будь-яких оперативно-розшукових дій та не проводили досудового слідства відносно позивача, тому вони є неналежними відповідачами у справі. Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Враховуючи викладене, на підставі статей 23, 1176 Цивільного кодексу України, статтями 1-4,7,11,12 Закону України ««Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»,

Outcome: partial