Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач ПАТ «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про передачу предмета застави в заклад. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до кредитного договору № ABZ6AE00000064 від 15.07.2008 року , укладеного між банком та відповідачем, останньому було видано кредит в сумі 43563,12 Доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,04 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцем терміном повернення 12.07.2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань між банком та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна, згідно якого відповідач надав в заставу автомобіль Mercedes-Benz , модель CLS500, 1999 року випуску, тип ТЗ: легковий Седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на праві власності. 23.12.2011 року Жовтневим районним судом м. Харкова ухвалено рішення по справі за позовом ПАТ Комерційний Банк«Акцент-Банк» до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, яким позов задоволено , звернуто стягнення на вказаний вище автомобіль шляхом його продажу ПАТ КБ «Акцент-Банк» . Посилаючись на вимоги ст. 526 ЦК України, позивач просить суд вилучити та передати в заклад предмет застави, а саме автомобіль Mercedes-Benz , модель CLS500, 1999 року випуску, тип ТЗ: легковий Седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на праві власності, та комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу(технічний паспорт) автомобіля Mercedes-Benz , модель CLS500, 1999 року випуску, тип ТЗ: легковий Седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON] Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати. У судове засідання представник позивача Ревва А.В. не з'явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувавлв проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча відповідно до ч. 3 ст. 74 ЦПК України неодноразово повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, однак судова повістка від відповідача повернулась до суду за закінченням терміну зберігання. Відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов'язки. У зв'язку з чим суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява) ,вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Згідно статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав щодо задоволення позову, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 15.07.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитно-заставний договір № ABZ6AE00000064 , відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у сумі 43563,12 доларів США із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 17,04 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцем терміном повернення 12.07.2013 року ( а.с. 5-11). В забезпечення виконання зобов'язань між банком та відповідачем було укладено договір застави рухомого майна, згідно якого відповідач надав в заставу автомобіль Mercedes-Benz , модель CLS500, 1999 року випуску, тип ТЗ: легковий Седан-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить [PERSON] на праві власності. 23.12.2011 року Жовтневим районним судом м. Харкова ухвалено рішення по справі за позовом ПАТ Комерційний Банк«Акцент-Банк» до відповідача про звернення стягнення на предмет застави, яким позов задоволено , звернуто стягнення на вказаний вище автомобіль шляхом його продажу Публічним акціонерним товариством КБ «Акцент-Банк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням ПАТ КБ «Акцент-Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу ( а.с.12-13). Спосіб реалізації заставного майна встановлений Законом України «Про заставу». Відповідно до статті 44 Закону України «Про заставу», ст. 574 ЦК України , заклад як самостійний вид застави виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ст. 526 ЦК України , зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач у позовній заяві посилається на те, що договором застави передбачено, що у випадку порушення позичальником(заставодавцем) зобов'язань за кредитно-заставним договором заставодавець зобов'язаний передати предмет застави Заставодержателю в заклад. Однак, зі змісту наданого позивачем кредитно-заставного договору № ABZ6AE00000064 від 15.07.2008 року вбачається, що сторони не домовлялися про передачу автомобіля у заклад, та він знаходився у користуванні заставодавця ( п.6.4.5. Договору), який зобов'язувався забезпечити його належне зберігання, а також застрахувати і надавати можливість для перевірки його стану п.6.2.15 Договору). Відповідних положень законодавства, що надають право вимагати передачі в заклад майна, яке на підставі договору застави знаходиться в розпорядженні заставодавця, позивачем не наведено. Крім того,оскільки рішення суду від 23.12.2011 року про звернення стягнення на предмет застави набрало законної сили, тому Банк має можливість самостійного продажу автомобілю в порядку, передбаченому Законом України „Про виконавче провадження". Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України „Про заставу" заклад -застава рухомого майна, при якій майно, що складає предмет застави, передається заставодавцем у володіння заставодержателя. Обов'язки та права заставодержателя при закладі передбачені ст.ст. 45, 46 вказаного Закону. Згідно зі ст. 20 Закону України „Про заставу" звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду в установленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. В конкретному випадку Банк розпорядився своїм правом на звернення стягнення на предмет застави, відповідно до рішення суду йому надано можливість самостійної реалізації автомобіля. Даних щодо неможливості виконання Банком рішення суду, зокрема, у відповідності з нормами ч. ч. 1, 5 ст. 54 Закону України „Про виконавче провадження", вирішення питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання в порядку ст. 373 ЦПК України матеріали справи не містять. Таким чином, враховуючи зміст поняття закладу, права та обов'язки сторін при закладі, відповідно до ст.ст. 44, 45, 46 Закону України „Про заставу", заклад є одним із самостійних способів застави, і за своєю правовою природою покликаний забезпечити можливість заставодержателя виконати зобов'язання заставодателя примусово, зокрема шляхом звернення стягнення на предмет застави. Примусове ж передання предмету застави в заклад Банку при існуючому рішенні суду про звернення стягнення на цей предмет застави, яким спірне майно вже передано у володіння та розпорядження заставодержателя не відповідає вимогам закону. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було представлено жодного доказу з приводу того, що вживалися заходи щодо реалізації свого права отримання предмету застави в заклад, зокрема боржнику не пред'являлася заставодержателем письмова вимога з вказівкою суми заборгованості і передачу на підставі акту прийому-передачі предмету застави, як це передбачено п.12.2.1, 12.2.2 Договору. З огляду на вищевказане суд приходить до висновку щодо необхідності відмовити у задоволенні необгрунтованого позову.

Outcome: dismissed