Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що відповідачка доводиться йому колишньою невісткою, за вище вказаною адресою зареєстрована, але з 2013 року не проживає без поважних причин. Реєстрація відповідача перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, отримувати субсидію. Вирішити спір у добровільному порядку він не має можливості, оскільки йому невідоме точне місце перебування відповідача та засоби зв"язку з нею. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подав суду заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мав (вх.№7190/19-вх. від 22.10.2019р.). Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином за місцем реєстрації та останнім відомим місце проживання, а також через оголошення, опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Згідно листа Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 03.04.2019р. [PERSON] за місцем реєстрації в [ADDRESS] , не проживає. Відповідно до довідки в.о.старости Голубівського старостинського округу Новомосковського району Дніпропетровської області від 22.10.2019р. [PERSON] на території Голубівського старостинського округу Новомосковського району Дніпропетровської області не проживає. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . На підтвердження такого позивачем надано рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 10 серпня 2007 року, що набрало чинності 21 серпня 2007 року, яким визнано за позивачем право власності на житловий будинок за вище вказаною адресою, та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16212998 від 09 жовтня 2007 року, реєстраційний номер: [NUMBER] , номер запису: 194, в книзі: 7 (а.с.5-6). 25 серпня 2011 року у вказаному жилому будинку, за згоди власника [PERSON] , була зареєстрована відповідач [PERSON] , яка на той час доводилася дружиною сина позивача [PERSON] що підтверджується витягом з погосподарської книги номер 0698-1 в погосподарській книзі №8, відкритий на гр. [PERSON] , який є головою домогосподарства (а.с.25). Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2015 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало чинності 29 грудня 2015 року (а.с.10). Також, за даними довідки про склад сім"ї позивача №640 від 26 березня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, [PERSON] значиться як не родич (а.с.7). Актами депутатів Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Томко Л.П. від 25 березня 2019 року, та [PERSON] від 04 вересня 2019 року, посвідчено, що [PERSON] за місцем реєстрації в [ADDRESS] , з 2013 року не проживає, що підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] Підписи депутатів засвідчено в.о. старости Василівського старостинського округу Хапун А.А. (а.с.9, 26). Таким чином, відповідач не є членом сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання тривалий строк, а саме з 2013 року, тобто понад шість років, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідача в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідача понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку, при цьому реєстрація відповідачки створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Судові витрати з відповідача позивач просив не стягувати.

Outcome: approved