Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача, про визнання втратившим права користування житлом по вул. [ADDRESS] в с. Мамалига, Новоселицького району Чернівецької області. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що даний житловий будинок належить йому на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності видане 21 червня 1990 року та зареєстровано в реєстрі Чернівецького обласного БТІ в книгу №1 сторінка №25 за реєстровим №25 від 21 червня 1990 року. Відповідачі за даним позовом зареєстровані в даному житловому будинку, однак з 2008 року не проживають. Позивач вважає, що оскільки відповідачі десять років не проживають в даному будинку, просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Просять задовольнити позов. Відповідачі будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи по суті в судовому засіданні не з'явилися і не повідомили суд про причину своєї неявки. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні не заперечував проти задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідачів повідомлених належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. По справі є в наявності достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши надані сторонами докази суд дійшов наступних висновків. Показами свідків [PERSON] та [PERSON] судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 2008 року не проживають [INFO]. [PERSON] виїхала на заробітки до Італії, [PERSON] наскільки їм відома розвівся з [PERSON] та проживає в іншому районі точне його місце знаходження не відомо. Діти [PERSON] та [PERSON] проживають в с. Стальнівці Новоселицького району у своєї бабусі по лінії матері [PERSON]. Матеріалами справи судом встановлено, що житловий будинок розташований по вул. [ADDRESS] в с. Мамалига Новоселицького району Чернівецької області належить на праві власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності видане 21 червня 1990 року та зареєстровано в реєстрі Чернівецького обласного БТІ в книгу №1 сторінка №25 за реєстровим №25 від 21 червня 1990 року. Дане свідоцтво зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 22 листопада 2013 року. З акту опитування сусідів від 11 липня 2018 року №3 складеного комісією сільради виконавчого комітету Мамалигівської сільської ради Новоселицького району вбачається, що в будинку по вул. [ADDRESS] в с. Мамалига Новоселицького району Чернівецької області власником якого є [PERSON] зареєстровані але не проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 2008 року. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Об'єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст. 391 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому положення ст. 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, якщо порушується його право на вільне користуватися і розпоряджатися соєю власністю. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно переважно або тимчасово. Згідно ст. ст. 6. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення, або права користування житлом..). Громадяни України та інші особи, зобов'язані протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Аналізуючи у сукупності пояснення сторін, зазначені докази та правові норми суд дійшов висновку, що між сторонами склалися правовідносини з найму житлового приміщення тому у відповідності до вимог ст.71,72,109,116 ЖК України, відповідачі за даним позовом підлягають виселенню, оскільки більш як шість місяців без поважних причин не проживають за вказаною адресою та вони не відноситься до категорії осіб за яким зберігається житлове приміщення у разі відсутності більш як шість місяців. Відповідно до вимог ч. 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивачем сплачено при зверненні до суду судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. відповідно до квитанції від 17 липня 2018 року, який має бути стягнутий пропорційно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON].

Outcome: approved