Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м.Торецька, в якому ставить питання про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона на праві приватної власності є власником квартири [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрована донька позивача - [PERSON], а також зареєстрований [PERSON], який є чоловіком доньки та онук позивача - [PERSON] З 2014 року відповідачі не проживають у квартирі, однак знятися з реєстрації не мають можливості, особистих речей їх в будинку не має, крім того, на теперішній час останні проживають у США. Позивач сплачує комунальні послуги, проводить поточні ремонти, має намір оформити пільги на оплату житлово-комунальних послуг. З наведених підстав позивач ставить питання про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Належно повідомлені відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у їх відсутності суду не надавали, були повідомлені належно про місце та час розгляду справи. Приймаючи до уваги думку позивача, яка не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи відповідно до положень ст. ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - [PERSON] у судовому засіданні щодо позовних вимог поклалась на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона з позивачем мають дружні стосунки. Також зазначила, що зі слів [PERSON] їй відомо, що донька позивача - [PERSON] разом із своєю родиною - чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] у 2014 році виїхали з міста і до теперішнього часу за місцем своєї реєстрації та проживання не з'являлись. Свідок [PERSON] показала, що вона є сусідкою [PERSON], добре знає її родину. Крім того, зазначила, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] вона останній раз бачила у 2014 році. Зі слів позивача їй відомо, що донька позивача зі своєю родиною виїхала до США і проживають там до теперішнього часу і не мають наміру повертатись до міста Торецьк Донецької області. Вислухавши пояснення позивача, третю особу, показання свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.05.1997 року є власником квартири [ADDRESS]. Разом з тим, згідно довідки Комунального підприємства «Торецьккомсервіс» Торецької міської ради від 27.03.2018 року за вищевказаною адресою крім позивача [PERSON] також зареєстровані [PERSON] - донька позивача, [PERSON] - зять позивача та [PERSON] - онук позивача. З акту вуличного комітету від 21.03.2018 року вбачається, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстрований в квартирі [ADDRESS], але з 2014 року по теперішній час у квартирі фактично не проживають. У зв'язку з чим, суд зазначає. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року , закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавлення володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування цією квартирою. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення,ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі, але зареєстровані, чим порушують право власності позивача, позбавляють можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що позов про визнання [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставним, ґрунтується на законі, а відтак підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 319,321,391 ЦК України,

Outcome: approved