Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

Представник позивача звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 03.12.2016 року о 23:55 годин трапилась дорожньо-транспортна пригода, а саме [PERSON] , керуючи транспортним засобом «ВАЗ 21103», державний номер [NUMBER] , допустив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Prius», державний номер [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16.01.2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була. Потерпіла особа повідомила позивача про факт настання ДТП та надала усі необхідні документи для відшкодування шкоди, завданої в результаті ДТП. Згідно звіту № 11432, вартість матеріального збитку, завданого транспортному засобу «Toyota Prius», державний номер [NUMBER] , становить 13 964,16 грн., витрати на збір документів складають 1300 грн., загальний розмір завданої шкоди складає 15 264,16 грн., який позивачем було відшкодовано потерпілій особі. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована, то на підставі положень ч. 1 ст. 1166, ч. 2 ст. 1187, ч. 1 ст. 1191 ЦК України, ч. 2 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідач зобов`язаний відшкодувати в порядку регресу завдану шкоду, у зв`язку із чим просила стягнути з відповідача на користь позивача завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 15 264,16 грн. та судовий збір у сумі 2102 грн. Відповідач надав до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності у якій зазначив, що дорожньо-транспортна пригода сталась 03.12.2016 року, та 16.01.2017 року позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Разом з тим, з позовною заявою позивач звернувся 23.10.2020 року, провадження по справі було відкрито 23.11.2020 року. Загальний строк позовної давності складає 3 роки, після спливу якого позивач звернувся до суду, тобто з пропуском такого строку, який сплинув 03.12.2019 року. Крім цього зазначає, що позивачем неправомірно було сплачено кошти на користь ТОВ «НВФ ОРІОН», оскільки повідомлення про ДТП було подано лише 18.04.2017 року, тобто через 3 місяці 15 днів після ДТП, що є підставою для відмови у здійсненні виплати. Крім цього, огляд транспортного засобу проводився експертом лише 17.05.2017 року, тобто через 6 місяців 14 днів з моменту ДТП, тому транспортний засіб між отримати додаткові пошкодження після ДТП. Також у звіті оцінки зазначено, що місцем огляду транспортного засобу є місто Маріуполь, без зазначення конкретної адреси, що наштовхує відповідача на думку, що транспортний засіб експертом взагалі не оглядався, та експерт зробив фальсифікацію та підлог документів. Також зазначає, що матеріали справи взагалі не містять відомостей про будь-які пошкодження транспортного засобу в результаті ДТП з його участю, яке мало місце 03.12.2016 року, оскільки вони взагалі були відсутні та не були завдані. Крім цього позивачем до суду не надано доказів на підтвердження здійснення страхової виплати, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності у зв`язку із чим відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача надав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що позов подано в межах строку позовної давності, оскільки такий необхідно відраховувати з моменту здійснення виплати страхового відшкодування. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд указаної цивільної справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено учасникам їх право та строки на подачу відзиву на позов та відповіді на відзив. Представник позивача у позовній заяві просив розглянути цивільну справу його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач надав до суду заяву про закінчення розгляду справи у його відсутність, позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] 03.12.2016 року, о 23.55 годин, в м. Маріуполі, на перехресті вул. Гайдара та вул. Осипенка, керуючи автомобілем ВАЗ-21103, державний номер [NUMBER] , при виконанні маневру «поворот праворуч», не зайняв відповідне крайнє положення при зміні напрямку руху, не переконався, що це буде безпечно та скоїв зіткнення з автомобілем Toyota Prius, державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у попутному напрямку, чим порушив п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 січня 2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-2, 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення (а.с.5). Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 січня 2017 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до яких відповідача визнано винним у вчиненні ДТП. Отже, з огляду на викладене вина відповідача [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортній пригоді є доведеною. Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була, 18.04.2017 року [PERSON] звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 03.12.2016 року (а.с.6-7). Як вбачається зі звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 11432 від 19 травня 2017 року, складеного ТОВ «Юніверсал Асістанс», вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 13 964,16 грн. (а.с.11-33). 03 листопада 2017 року до позивача надійшла заява про здійснення відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті ДТП, що сталась 03.12.2016 року (а.с.34). На підставі довідки № 1 від 14.12.2017 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с.45) та наказу Моторного (транспортного) страхового бюро України № 2391 від 13.03.2018 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с.46), позивачем 15.03.2018 року здійснено страхове відшкодування у сумі 13 964,16 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 902685 від 14.03.2018 року (а.с.50). Крім цього, як вбачається з акту виконаних робіт відповідно до листа № 3/1-05/41272/вих./1, позивач прийняв від ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» виконані роботи з врегулювання справи та передання замовнику документів, а саме звіту № 11432 ТОВ «Юніверсал Асістанс», вартість яких складає 1 300 грн., що фактично є витратами на проведення експертного дослідження (а.с.48). 19 січня 2018 року позивачем здійснено відшкодування витрат на проведення експертного дослідження у сумі 1 300 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 541809 від 19 січня 2018 року (а.с.49). Відповідно до пп а) п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Приписами ст.34 Закону передбачено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Як встановлено судом, для визначення вартості матеріального збитку спричиненого автомобілю, було проведено експертне дослідження ТОВ «Юніверсал Асістанс», вартість якого становить 1 300 грн., витрати за яке поніс позивач, що підтверджується відповідними доказами. Відповідно до ст.36 Закону Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Відповідно до ст.38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд не бере до уваги заперечення відповідача в тій частині, що огляд транспортного засобу проводився експертом лише 17.05.2017 року, тобто через 6 місяців 14 днів з моменту ДТП, тому транспортний засіб між отримати додаткові пошкодження після ДТП, а також, що у звіті оцінки зазначено, що місцем огляду транспортного засобу є місто Маріуполь, без зазначення конкретної адреси, що наштовхує відповідача на думку, що транспортний засіб експертом взагалі не оглядався, та експерт зробив фальсифікацію та підлог документів, оскільки такі є надуманими та не підтверджені будь-якими доказами. Як вбачається зі звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 11432 від 19 травня 2017 року, на час огляду транспортного засобу такий має пошкодження бампера, крила, дверей та дзеркала. До звіту додано ремонтну калькуляцію № 11432, в якій наведені перелік робіт та запчастин, необхідних для відновлювального ремонту, їх вартість. Крім цього до звіту про оцінку додано фото пошкодженого транспортного засобу з детальним зображенням наявних пошкоджень, що свідчить про той факт, огляд транспортного засобу проводився експертом. Як вбачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] , передбачених ст.ст. 122-2, 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП (№ 263/15677/16-п), які були досліджені судом, зокрема згідно схеми місця ДТП від 04.12.2016 року (а.с.18 матеріалів справи № 263/15677/16-п), в результаті ДТП транспортний засіб «Toyota Prius» отримав пошкодження, зокрема переднього лівого крила, пошкодження лакофарбового покриття. Зазначена схема місця ДТП підписана відповідачем без зауважень та до неї додано фото таблицю (а.с.19 матеріалів справи № 263/15677/16-п), на якій також зафіксовано пошкодження переднього бамперу, дверей та дзеркала заднього виду. Зазначені обставини спростовують заперечення відповідача в тій частині, що в результаті ДТП транспортному засобу «Toyota Prius» не було завдано будь-які пошкодження, та що його огляд експертом не проводився. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представлені позивачем суду докази відповідають змісту статей 77-80 ЦПК України, щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідної достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. Відповідачем такі доказі спростовані не були, як і не було спростовано встановленого розміру відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, суд не знайшов підставі для відхилення доказів, наданих позивачем, та відповідачем не заявлено клопотання про витребування додаткових доказів, які б могли їх спростувати. Щодо посилання відповідача на той факт, що позивачем неправомірно здійснено страхове відшкодування, оскільки повідомлення про ДТП від потерпілого надійшло до позивача через більше ніж через 3 місяці після самого ДТП, суд також не бере до уваги, оскільки такі заперечення не ґрунтуються на вимогах закону. Відповідно до п. 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Тобто обов`язок з повідомлення страховика про факт настання дорожньо-транспортної пригоди покладений саме на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, а не на потерпілого. При цьому потерпілий, в силу норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має право на отримання страхового відшкодування і не зобов`язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію, яка за законом повинна здійснювати страхове відшкодування, так як цей обов`язок покладено саме на водія забезпеченого транспортного засобу. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 29 липня 2019 року по справі № 501/212/17. При цьому не повідомлення страховика водієм забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, про факт настання дорожньо-транспортної пригоди, навпаки надає страховику право регресної вимоги до такого водія, відповідно до положень п. 38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Розглядаючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог про відшкодування шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 200/13392/13-ц сформував правовий висновок, відповідно до якого при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов`язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Розмір страхового відшкодування визначається за правилами, встановленими у договорі страхування. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою, за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України). Отже, первісне (основне) деліктне зобов`язання та зобов`язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно. В даному випадку, хоча ДТП і мало місце 03 грудня 2016 року, однак позивачем здійснено страхове відшкодування 15 березня 2018 року, та саме з цього часу у позивача і виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача, та відповідного саме з цього часу для позивача почав перебіг строку позовної давності. З позовною заявою позивач звернувся до суду 19 листопада 2020 року, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений положеннями ст. 257 ЦК України, для позивача не сплинув. За таких підстав, суд приходить до висновку, що строк позовної давності позивачем пропущений не був, та відповідне клопотання відповідача про його застосування задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2102 гривень. Н підставі ст.ст. 256, 257, 261, 1191 ЦК України, ст.ст. 22, 34, 36, 38, 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів",

Outcome: approved