Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Роздільнянська міська рада, в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS], що належний позивачу на праві власності. Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що згідно договору купівлі-продажу будинку від 10.12.2001 року серії АЕА № 358634, вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. На прохання її сина в її житловому будинку з 27.09.2005 року зареєстрована [PERSON], [INFO] та з 27.12.2006 року зареєстрований [PERSON], [INFO]. На теперішній час при оформленні документів щодо отримання субсидії у неї виникли труднощі. На теперішній час місце перебування [PERSON] та [PERSON] їйневідомо, тому вона не може вирішити питання зняття їх з реєстрації з належного їй житлового будинку в позасудовому порядку. Посилаючись на дані обставини, позивач просила визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS], що належний їй на праві власності. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 25.10.2018 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд, визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS], належний їй на праві власності та в разі неявки в судове засідання відповідачів, просила винести заочне рішення по справі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Так, у відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до повернутого поштового повідомлення відповідачі за зазначеною адресою не проживають, що свідчить про неможливість вручення відповідачам судових повісток. Представник третьої особи - Вовк О.В, яка діяла на підставі довіреності №413/1/02-22 від 06.07.2016 року в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечувала, просила суд винести рішення на розсуд суду згідно діючого законодавства. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Заслухавши пояснення позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], згідно договору купівлі-продажу будинку від 10.12.2001 року серії АЕА № 358634, є власником житлового будинку [ADDRESS].( а.с.15) Даний договір зареєстровано у Комунальному підприємстві спільної власності територіальних громад Роздільнянського району «Бюро технічної інвентаризації», номер запису 128, в книзі 13 від 16.08.2010 року, що підтверджується витягом Про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] (а.с. 14). Згідно домової книги наявної в матеріалах справи [PERSON], [INFO] з 27.12.2006 року та [PERSON], [INFO]з 27.09.2005 року зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19) З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 02.10.2018 року судом встановлено, що в результаті обстеження житлового будинку [ADDRESS], що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але в будинку не проживають, їх особистих речей на час обстеження не виявлено. Крім, того з пояснень сусідів [PERSON] та [PERSON] було встановлено, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у вказаному будинку не проживають з 2010 року, про що вони також надали відповідні заяви. (а.с.10-11) Судом також встановлено, що відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]співвласниками спірного житлового будинку не являються, в зазначеному житловому будинку не проживають і не користується ним. Факт відсутності [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за місцем реєстрації - [ADDRESS] підтвердили свідки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, в судовому засіданні пояснили, що їм достовірно відомо, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з 2010 року не проживають за зазначеною адресою . Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідкам достовірно відомо, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], за місцем реєстрації - [ADDRESS] відсутні з 2010 року. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Позивач заперечує проти реєстрації відповідачів за вказаною адресою, так як дані обставини перешкоджають їй в реалізації права володіння та користування належним їй на праві власності майном. В порядку ч.2 ст.48 Закону України „Про власність", позивач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Згідно ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за місцем реєстрації - [ADDRESS] не проживають, втратили право на проживання в житловому будинку [ADDRESS], так як не використовують будинок для проживання більше одного року без поважних причин, витрат по його утриманню не несуть, а тому суд вважає, що право на користування будинком відповідачі втратили з 2010 року, що встановлено судом під час судового розгляду. Доказів створення відповідачам перешкод для проживання в будинку з боку позивача суду не надано. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, що [PERSON] на теперішній час позбавлена права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги [PERSON] як власника житлового будинку законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідачів в належному їй житловому будинку, порушує її право власності, створює перешкоди в користуванні власністю. На підставі ст.ст. 316,317,389,391,405 ЦК України, та

Outcome: approved