Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 014/3142/148503/82 від 15.05.2008 року в порядку ст.175 ЦПК України. На підтвердження позовних вимог позивач посилається на наступне. 15.05.2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/3142/148503/82, відповідно до якого позичальник отримала кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 23 150 доларів США 00 центів строком до 15.05.2013 року і зобов`язалась належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14, 00 % річних та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором. 18.05.2009 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, кредитор та позичальник досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, а саме: строк кредиту збільшити на 84 календарні місяці, тобто до 16.05.2020 року. Однак, у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, у позичальника виникла заборгованість. Відповідно до Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 04.11.2016 року по цивільній справі № 182/5995/13-ц позовні вимоги Банку до [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»: заборгованість за кредитним договором в сумі 28 565 доларів США 39 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 17.10.2014 року складає 369 956 грн. 65 коп. Враховуючи, що позичальник не виконав рішення суду та вимоги банку, станом на 26.10.2018 року заборгованість позичальника перед Банком становить 26 722 долари США 80 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 757 206 грн. 10 коп. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16.05.2008 року між банком та громадянкою [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 014/08-2/148503. Предметом іпотеки виступає нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з тим, що позичальник свідомо ухиляється від виконання своїх зобов`язань по сплаті кредитного договору, вимушені звернутись до суду з даним позовом. В судове засідання представник позивача не прибув, надав до суду заяву про розгляд справи в свою відсутність в спрощеному провадженні, позов підтримав і просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями, які повертались за сплином терміну зберігання (а.с.60, 62). Відповідно до ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, повістка надсилається учасникам справи на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідача. Третя особа [PERSON] до суду також не прибула, повідомлялась належним чином (а.с.56, 63). 06.05.2019 року надала заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з її хворобою з 07.05.2019 року на іншу дату (а.с.57), однак, жодних доказів свого перебування на стаціонарному лікуванні так до суду і не надала. 21.05.2019 року особисто отримала судову повістку, про що свідчить повідомлення про вручення, однак, до суду не прибула, будь-яких заяв до суду не надала. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутність третьої особи. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Як встановлено судом, 15.05.2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/3142/148503/82, відповідно до якого позичальник отримала кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 23 150 доларів США 00 центів строком до 15.05.2013 року і зобов`язалась належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14, 00 % річних та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені Кредитним договором (а.с.11-15). 18.05.2009 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, кредитор та позичальник досягли згоди про зміну умов погашення кредиту, а саме: строк кредиту збільшити на 84 календарні місяці, тобто до 16.05.2020 року (а.с.17). Однак, у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, у позичальника виникла заборгованість. Відповідно до Рішення Нікопольського міськрайонного суду від 04.11.2016 року по цивільній справі № 182/5995/13-ц позовні вимоги Банку до [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»: заборгованість за кредитним договором в сумі 28 565 доларів США 39 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 17.10.2014 року складає 369 956 грн. 65 коп. (а.с.29). Враховуючи, що позичальник не виконав рішення суду та вимоги банку, станом на 26.10.2018 року заборгованість позичальника перед Банком становить 26 722 долари США 80 центів, що в еквіваленті в національній валюті по курсу НБУ на дату розрахунку складає 757 206 грн. 10 коп. (а.с.8-10). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16.05.2008 року між банком та громадянкою [PERSON] було укладено Договір іпотеки № 014/08-2/148503. Предметом іпотеки виступає нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.21-23). Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальникові зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, суд зазначає, що, відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст.35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно з п.39 постанови Пленуму ВСУ № 5 від 30.04.2012 року, суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦКУкраїни має право вимагати застосування його судом. Враховуючи невизнання та порушення прав іпотекодержателя, суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету При цьому, судом враховується, що, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, згідно із ст.4 Закону України «Про заставу», та/або предметом іпотеки, згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Судом не встановлено обставин того, що відповідач на праві власності, крім спірного майна, має також ще будь-яке інше житлове приміщення. Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. У цивільному законодавстві мораторій визначається, як відстрочення виконання зобов`язання (п.2 ч.1 ст. 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Виходячи з викладеного, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки за вказаних обставин задовольняється судом з ухваленням відповідного рішення, а його виконання здійснюється з урахуванням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає й стягнення компенсації судових витрат.

Outcome: approved