Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

у жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом. Останній мотивувала тим, що квартира [ADDRESS] є неприватизованою, отримана [PERSON] за ордером № 3383 серія А на сім'ю із чотирьох осіб: [PERSON], мати - [PERSON], брата - [PERSON] та її. У 2000 році її батьки - [PERSON] та [PERSON] розлучились, і з цього часу [PERSON], а з 2009 року - й [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають, витрат по її утриманню не несуть, їх особистих речей в квартирі немає, їх місце проживання невідоме. В судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] підтримали позовні вимоги в повному обсязі та надали пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Відповідачі, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи відповідно до вимог закону, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, не подали письмові заперечення (відзив на позовну заяву), тому судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Треті особи - [PERSON], [PERSON], будучи повідомленими про час та місце розгляду справи відповідно до вимог закону, в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, не подали письмові пояснення. Від третьої особи - Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Голосіївського району ГУНП України надійшов лист, відповідно до якого остання просить розглядати справу у її відсутність та повідомляє, що 04.04.2016 року не здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Згідно ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення. У відповідності до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Таким чином, ключовою обставиною, встановлення якої є необхідним для правильного вирішення цього спору, є наявність чи відсутність поважних причин відсутності відповідача у жилому приміщенні понад строки, встановлені ст.71 ЖК України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач та відповідачі зареєстровані в квартирі [ADDRESS] (а.с. 16). Позивач, відповідачі та третя особа - [PERSON] були вселені у вищевказану квартиру на підставі ордеру № 3383 серії А від 29.06.1983 року (а.с. 13). 23.03.2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 22). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала про те, що проживає у будинку [ADDRESS] з 80-х років. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] вже досить тривалий час не проживають у квартирі в квартирі [ADDRESS]. Коли бачила їх в останній раз - не памятає. Відповідно до актів № 169 від 04.09.2018 року, № 234 від 17.10.2018 року, № 3 від 16.01.2019 року, складених мешканцями квартир будинку [ADDRESS] та затверджених майстром ЖЕД - 107, відповідачі [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] дійсно не проживають. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом строк, збереження права користування ними, поважних причин не проживання чи перешкод їм у користуванні таким, суду не надано. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та доведеними, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. Що стосується вимоги позивача про зобов'язання зняти [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування жилим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття його з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Тому, позов в цій частині задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial