Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В обґрунтування заяви вказала, що [INFO] троку померла її баба [PERSON] , після смерті якої залишилось спадкове майно, що складається з права на земельну частку (пай), розміром 5,75 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка належала померлій на підставі сертифікату на земельну частку (пай), серії ХР №0060358, зареєстрованого 11 листопада 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №455. Як зазначила позивач, на день смерті баби вона була неповнолітньою, не працювала, перебувала на повному її утриманні та з малечку проживала разом з нею у її будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а тому є спадкоємцем за законом відповідно до ст. 531 ЦК УРСР в ред. 1963 року, як непрацездатна особа, що перебувала на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай). Позивач, посилаючись на те, що іншим шляхом отримати правовстановлюючий документ на земельну частку (пай), а також оформити спадщину не має можливості, просила позов задовольнити. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2021 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 01 листопада 2021 року закрито підготовче провадження, цивільну справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, заявила клопотання про розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Надав відзив на позовну заяву. Проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та спливом позовної давності. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 29 березня 2000 року Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області (а.с.12). [PERSON] належало право на земельну частку (пай), розміром 5,75 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області, яка належала померлій на підставі сертифікату на земельну частку (пай), серії ХР №0060358, зареєстрованого 11 листопада 1996 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №455 (а. с. 16-17). [PERSON] є онукою [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого повторно 07 грудня 2000 року Барвінківським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, а також свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 02 серпня 1962 року Н-Миколаївської с/ЗАГС (а.с.13, 18). З довідки №17, виданої 24 січня 2017 року Новомиколаївською сільською радою Барвінківського району Харківської області, вбачається що разом з [PERSON] була зареєстрована [PERSON] (а.с.14). Приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом земельну частку (пай) позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що на неї відсутні правовстановлюючі документи (а. с. 15). Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення." Згідно роз`яснень, викладених у п. п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України закріплено також, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Як вбачається з п. п. 4, 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким зі спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Отже, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням такої спадщини, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема, відповідні норми, у тому числі щодо обсягу спадкової маси та кола спадкоємців за законом ЦК УРСР 1963 року. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (частина перша статті 524 ЦК УРСР). Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Згідно з положеннями ст.ст. 549, 554 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст.ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Судом встановлено, що позивач фактично вступила в управління майном баби [PERSON] , оскільки мала на руках сертифікат на право на земельну частку (пай), розпоряджалася її особистим майном, що відповідає ст. 549 ЦК УРСР. Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини, до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу УРСР. Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР). Статтею 560 ЦК УРСР 1963 року встановлено порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Так, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до положень статті 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. Аналогічні положення містяться і у ст.47 Закону УРСР від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини). При цьому ЦК УРСР 1963 року не обмежував строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. За змістом розділу VІІ ЦК УРСР 1963 р., прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. За наявності умов, передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства. Згідно з п. 3 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» відмова у вчиненні нотаріальної дії за загальним правилом здійснюється в усній формі, а у випадку наявності вимоги особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, - виноситься відповідна постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Положеннями ст. 5 Земельного кодексу України (1991 року) передбачалося, що земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. В результаті проведеної процедури паювання земель колективної власності передбачалася видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та проведення їх реєстрації відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) зокрема мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Судом встановлено, що згідно сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ХР №0060358, померлій [INFO] [PERSON] , належало право на земельну частку (пай), розміром 5,75 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Новомиколаївської сільської ради Барвінківського району Харківської області. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні досліджено письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] , завірені приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Винниченко В.І., зі змісту яких вбачається, що разом [PERSON] , до дня її смерті, проживала постійно (років з 5-6) її онука [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Рідні батьки позивача (ні мати, ні батько) її вихованням не займалися, матеріально її не утримували, коштів на дитину бабі не надавали. Офіційно опікунство баба [PERSON] над дитиною не оформлювала. На день смерті баби позивач була неповнолітньою, не працювала, оскільки навчалася у школі, проте [PERSON] допомагала бабі по господарству. [PERSON] отримувала пенсію, яка була єдиним джерелом існування дитини, оскільки рідні батьки самоусунулися від її виховання та матеріального утримання. Все необхідне для навчання, одяг, засоби особистої гігієни, необхідні ліки для позивачки купувалася її бабою. Померла [PERSON] , разом зі своїм співмешканцем [PERSON] , займалися сільським господарством, обробляли город, за рахунок чого забезпечували позивачку необхідними продуктами харчування. Суд визнає покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідки є односельцями [PERSON] та померлої [PERSON] , у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи - відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Таким чином судом, достовірно встановлено, що [PERSON] , є єдиним спадкоємцем за законом на вказане майно, що належало [PERSON] , згідно ст. 531 ЦК УРСР, як непрацездатна особа, що перебувала на утриманні спадкодавця. Крім того, у спадкодавця відсутні спадкоємців першої та другої черги відповідно до ст. ст. 529, 530 ЦК УРСР, які прийняли спадщину у встановленому законом порядку. Позовна давність за ст. 256 ЦК України визначається як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, проте, законодавець не уточнює, за захистом якого саме права особа може звернутися: порушеного, оспореного або/та невизнаного. Відповідно до ст. 261 ЦК України, де чітко вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто позовна давність може застосовуватися лише відносно прав, що були порушені. Варто відмітити, що про порушення свого права позивач дізналася 03 липня 2020 року, після надання приватним нотаріусом Барвінківського районного нотаріального округу Харківської області постанови про відмову в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом №113/02-14. Крім того, нормою ч.3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Заява про застосування позовної давності може бути заявлена як у письмовій формі так і у усній. У запереченнях на позов чи зустрічному позові можливо викладати вичерпний зміст заяви про застосування строку позовної давності з відповідною прохальною частиною (у тому числі по тексту), а не лише здійснити загальне посилання на норми ст. 267 ЦК України чи посилання на сплив позовної давності (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-12359св15 від 16.09.2015 року). Позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Тому, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року ухваленої у справі № 127цс14, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: approved