Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

Позивачі: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] 17 жовтня 2017 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання бездіяльності та відшкодування моральної шкоди, в якій позивачі просять суд: - визнати бездіяльність посадових осіб Київської районної адміністрації Одеської міської ради, яка полягає в не скасуванні розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №552 від 19 листопада 2013 року «Про поділ об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] » після звернень зі вказаними вимогами; - стягнути з Київської районної адміністрації Одеської міської ради на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 гривень 00 копійок. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що житловий будинок\~по [ADDRESS] , загальною площею 123 кв.м і житловою площею 79,1 кв.м перебуває у спільній частковій власності. [PERSON] на підставі договору дарування від 27 лютого 2004 року належить 32/100 частки цього будинку; [PERSON] і [PERSON] на підставі договору дарування від 21 грудня 2005 року у рівних частках кожному 9/25 частин будинку. Крім того, 32/100 часток будинку на підставі договору дарування від 16 березня 2004 року належать [PERSON] 7 липня 2006 року останній подарував 41/50 часток домоволодіння [PERSON] , проте заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року вказаний договір дарування визнано недійсним. 7 червня 2013 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради надано висновок № 419446.63.13 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] , відповідно до якого за технічними показниками об`єкт може бути поділено. Так, цим висновком запропоновано залишити [PERSON] і [PERSON] житловий будинок\~загальною площею 164,9 кв.м і житловою площею 49,8 кв.м по [ADDRESS] , що складає самостійну одиницю.\~ [PERSON] запропоновано залишити 15/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] », що включає житлову кімнату площею 23,2 кв.м. і кухню 8 кв.м, всього 31,2 кв.м загальної площі і 23,2 кв.м житлової, а [PERSON] 85/100 часток вказаного\~будинку. 19 листопада 2013 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято розпорядження № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] , згідно з яким затверджено висновок Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 419446.63.13 від 7 червня 2013 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] . Запропоновано співвласникам будинку оформити у встановленому законом порядку право власності на об`єкти нерухомого майна: Однак, [PERSON] в подальшому було виявлено, що вказаним розпорядженням було зменшено належну їй площу домоволодіння у відповідності до її частки. У зв`язку з чим, у лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з відповідним позовом до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання незаконним та скасування вказаного розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради за №552 від 19.11.2013 року (справа № 520/1305/16-ц). За наслідком розгляду вказаної справи, Київським районним судом м. Одеси 04 квітня 2016 року було ухвалено рішення, яким [PERSON] у задоволенні\~позову відмовлено, яке в подальшому рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] ». На підставі викладеного позивачі вважають встановленим, що вказане розпорядження є незаконним та таким, що порушує права та інтереси позивачів. У той же час, як стверджують позивачі, до подання позову до суду, вони звертались до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з заявами, а саме: за вх. №Є-127, вх. №Є-127/2, вх. №Є-127/3,4, вх. №Є-127/6, за №б/н від 02.08.2017 року, за вх. №Є-263/2, в яких просили скасувати відповідне розпорядження, яке є незаконним, однак відповідачем, як стверджують позивачі, були надані формальні відповіді без вчинення законних дій, якими повинно було бути скасування відповідного розпорядження. На підставі викладеного позивачі вважають, що в діях посадових осіб Київської районної адміністрації Одеської міської ради, яка полягає в не скасуванні розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №552 від 19 листопада 2013 року «Про поділ об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] » після звернень зі вказаними вимогами, наявний факт бездіяльності, який повинен бути встановлений судом. Крім того,\~вказаною бездіяльністю\~посадових осіб\~Київської районної\~адміністрації Одеської\~міської ради\~яка полягає\~в не\~скасуванні незаконного\~розпорядження Київської\~районної адміністрації\~Одеської міської\~ради №552\~від 19\~листопада 2013\~року,\~тривалістю негативних\~наслідків від\~вказаного незаконного\~розпорядження,\~як стверджують\~позивачі,\~їм:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~внаслідок моральних\~хвилювань у\~зв`язку\~з порушенням\~права власності, душевних страждань та нервових стресів, нанесено моральну шкоду не менш як 50000 грн. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 25 жовтня 2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. 07 грудня 2017 року судом було ухвалено закінчити проведення попереднього судового засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. 20.02.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову з підстав необґрунтованості та безпідставності. На зазначений відзив, [PERSON] було подано до суду відповідь на відзив. Суд зазначає, що до вказаного відзиву, представником відповідача було надано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року, якою відкрито касаційне провадження в справі\~за позовом\~ [PERSON] до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , правонаступники [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання незаконним та скасування розпорядження,\~за касаційною скаргою\~Київської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року. Витребувано із\~Київського районного суду м. Одеси\~вищезазначену цивільну справу\~№ 520/1305/16-ц (№ 2/520/2069/16). Також судом було встановлено, що ухвалою Верховного суду від 12 вересня 2018 року заяву\~Київської районної адміністрації Одеської міської ради про зупинення\~дії рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року\~- задоволено. Зупинено дію рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня\~2017 року у справі № 520/1305/16-ц до закінчення його перегляду в касаційному порядку. На підставі вищевикладених встановлених обставин, з урахуванням того, що позивачі в обґрунтування позову посилаються на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня\~2017 року у справі № 520/1305/16-ц, дія якого зупинена та є переглядом в касаційному порядку, судом 10.10.2018 року було постановлено ухвалу, якою зупинено провадження в цій цивільній справі №520/12517/17, до розгляду Верховним Судом касаційної скарги на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня\~2017 року у справі № 520/1305/16-ц. Надалі, під час перевірки актуальності підстав для зупинення провадження в цій справі, судом було встановлено, що постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року по цивільній справі №520/1305/16-ц, касаційну скаргу\~Київської районної адміністрації Одеської міської ради - залишено без задоволення. Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року - залишено без змін. Поновлено дію рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року. Оскільки судом було встановлено, що вказана касаційна скарга була розглянута Верховним Судом, за наслідком чого ухвалено відповідну постанову, судом 02.12.2019 року було постановлено ухвалу, якою поновлено провадження по цивільній справі №520/12517/17, та призначено дату, час і місце проведення судового засідання. За час зупиненого провадження по справі, позивачами по справі 29 листопада 2019 року було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] просять суд: стягнути з Київської районної адміністрації Одеської міської ради у відшкодування матеріальної шкоди 202761 гривня 90 копійок та у відшкодування моральної шкоди 500000 гривень 00 копійок. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 23.01.2020 року заяву позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог по цивільній справі до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання бездіяльності та відшкодування моральної шкоди, від 29 листопада 2019 року за вх. №60983 повернуто позивачам. У судове засідання призначене на 04.03.2020 року позивачі по справи не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, крім [PERSON] , яким 06.06.2018 року було надано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідача в судовому засіданні 04.03.2020 року заперечували проти задоволення позову та просили суд відмовити у його задоволенні з підстав необґрунтованості. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , судом враховується наступне. За приписами частини 1\~статті 8 ЦПК України,\~ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивачі не були позбавлені права та можливості ознайомитись та отримати інформацію щодо справи на веб-сторінці офіційного веб-порталу судової влади України за адресою: http://court.gov.ua/. У зв`язку з цим, суд також звертається до практики Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п. 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до\~ч.1\~ст.223\~ЦПК України,\~неявка у\~судове засідання\~будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті,\~крім випадків,\~визначених цією\~статтею. Частиною 5 вказаної статті передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Судом також враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням думки та згоди представників відповідача, та з урахуванням заяви одного з позивачів щодо розгляду справи за його відсутності, судом в судовому засіданні було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивачів, оскільки їх нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору, за наявними в справі матеріалами, з метою дотримання строків розгляду справи, а також з метою вирішення триваючого спору між сторонами по справі. Заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що житловий будинок\~по [ADDRESS] загальною площею 123 кв.м і житловою площею 79,1 кв.м перебуває у спільній частковій власності. [PERSON] на підставі договору дарування від 27 лютого 2004 року належить 32/100 частки цього будинку; [PERSON] і [PERSON] на підставі договору дарування від 21 грудня 2005 року у рівних частках кожному 9/25 частин будинку. Крім того, 32/100 часток будинку на підставі договору дарування від 16 березня 2004 року належать [PERSON] 7 липня 2006 року останній подарував 41/50 часток домоволодіння [PERSON] , проте заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2015 року вказаний договір дарування визнано недійсним. Загальна та житлова площа будинку, право на виділення якої у користування мають співвласники пропорційно своїм часткам у праві власності, становить: [PERSON] 39,36 кв.м загальної площі і 25,312 кв.м житлової; [PERSON] 39,36 кв.м загальної площі і 25,312 кв.м житлової; [PERSON] і [PERSON] 44,28 кв.м загальної площі і 28,476 кв.м житлової. 07 червня 2013 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради надано висновок № 419446.63.13 щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] , відповідно до якого за технічними показниками об`єкт може бути поділено. Так, цим висновком запропоновано залишити [PERSON] і [PERSON] житловий будинок\~загальною площею 164,9 кв.м і житловою площею 49,8 кв.м по [ADDRESS] , що складає самостійну одиницю.\~ [PERSON] запропоновано залишити 15/100 часток житлового будинку по [ADDRESS] , що включає житлову кімнату площею 23,2 кв.м. і кухню 8 кв.м, всього 31,2 кв.м загальної площі і 23,2 кв.м житлової, а [PERSON] 85/100 часток вказаного будинку. 05 листопада 2013 року до Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про затвердження проекту поділу домоволодіння по [ADDRESS] у відповідності до висновку № 419446.63.13 від 7 червня 2013 року. 19 листопада 2013 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради прийнято розпорядження № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] , згідно з яким затверджено висновок Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 419446.63.13 від 7 червня 2013 року щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] . Запропоновано співвласникам будинку оформити у встановленому законом порядку право власності на об`єкти нерухомого майна: [PERSON] і [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] , який у цілому складає одиницю, а саме житловий будинок літ. «Л» загальною площею 164,9 кв.м і житловою площею 49,8 кв.м (1-1 коридор площею 4,8 кв.м, 1-2 кухня-столова площею 27,7 кв.м, 1-3 коридор площею 3,7 кв.м, 1-4\~\~ санвузол площею 8,1 кв.м, 1-5 сауна площею 4,4 кв.м, 1-6 житлова кімната площею 9,0 кв.м, 1-7 підсобне приміщення\~\~\~\~площею\~\~ 1,9 кв.м; І тераса площею 22,9 кв.м, 1-8 коридор площею 9,9 кв.м, 1-9\~\~санвузол площею\~\~6,5 кв.м, 1-10 житлова кімната площею\~\~ 20,2 кв.м, 1-11\~\~\~\~ веранда площею 22,9 кв.м, 1-12\~\~ житлова кімната площею 20,6\~кв.м, 1-13 підсобне приміщення площею 2,3 кв.м); [PERSON] на 15/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] , що включає житлову кімнату 4 площею 23,2 кв.м і кухню&nbsp;4-6 площею 8,0 кв.м у житловому будинку літ. «Г», загальною площею 31,2 кв.м і житловою площею 23,2 кв. м; [PERSON] на 85/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] , що включає житловий будинок літ. «Г» загальною площею 33,9 кв.м і житловою площею 20,6 кв.м (4-1 коридор площею\~\~ 4,2\~\~кв.м, 4-3 житлова кімната площею 9,4 кв.м, 4-4 житлова\~\~кімната\~\~ площею\~\~11,2 кв.м, 4-5 кухня площею 6,3 кв.м, 4-7 санвузол площею 2,8 кв.м) та житловий будинок літ. «Э» загальною площею 112,9 кв.м і житловою площею 47,1 кв.м (1-1 коридор площею 4,5 кв.м, 1-2 кухня площею 9,2 кв.м, 1-3 \~\~ санвузол\~\~\~\~ площею\~\~\~\~2,8 кв.м, 1-4 житлова кімната площею 17,3 кв.м, 1-5 житлова кімната площею 9,2 кв.м; І\~\~котельня площею 3,9 кв.м, ІІ гараж площею 32,1 кв.м), а також сараї «Ш, Щ». [PERSON] вважаючи, що у результаті затвердження районною адміністрацією розрахунку належна їй, загальна житлова площа зменшилася на - 2,11 кв. м., \~\~у лютому 2016 р. звернулася до суду з уточненим у березні 2016 р. позовом, в якому остаточно просила визнати незаконним розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.11.2013 року № 522 «Про поділ об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] (справа №520/1305/16-ц). За наслідком розгляду вказаної справи, рішенням\~Київського районного суду м. Одеси 04 квітня 2016 року ухвалено рішення, яким [PERSON] у задоволенні\~позову відмовлено, з підстав того, що розпорядження\~Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] »\~прийняте з дотриманням вимог законодавства і права позивача ним не порушені. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 4 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] . Стягнено з\~Київської районної адміністрації Одеської міської ради на користь\~ [PERSON] 1 157,52 гривень у відшкодування\~судового збору. Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що при затвердженні\~Київською районною адміністрацією Одеської міської ради нових розмірів часток співвласників у праві власності на будинок і визначення відповідних ним приміщень відбулося безпідставне зменшення виділеної [PERSON] житлової площі на 2,11 кв.м у порівнянні із тією площею, право на яку вона мала пропорційно своїй частці у праві власності на будинок, що свідчить про порушення її прав як співвласника. Зазначене рішення апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року, залишене без змін постановою Верховного Суду від 30.10.2019 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними\~і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до ч. 6\~ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої\~ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Верховного Суду від\~30 жовтня 2019 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві. На підставі викладеного, є достеменно встановленим, що розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19 листопада 2013 року № 552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] ». винесено незаконно та порушує права позивача [PERSON] , яке було поновлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 вересня 2017 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 30.10.2019 року. Також судом встановлено, що 02.02.2015 року [PERSON] зверталась до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою стосовно отримання інформації про розподіл часток загального домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , у період з 2004-2015 роки, чи розглядалось зазначене питання за участю органу опіки та піклування. На зазначену заяву, Київською районною адміністрацією Одеської міської ради було надано відповідь за вих. №Е-127 від 11.02.2015 року, в якій Київська районна адміністрація Одеської міської ради повідомила про наявне розпорядження від 19 листопада 2013 року №552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] , а також повідомлено, що питання надання дозволу на підписання документів щодо розподілу часток домоволодіння за вказаною адресою за участі неповнолітньої [PERSON] на засіданнях ради опіки та піклування не розглядалось та відповідних рішень за вказаний період часу не приймалось. 19.02.2015 року [PERSON] подано до Київської районної адміністрації Одеської міської ради заяву, в якій остання просить скасувати розпорядження від 19 листопада 2013 року №552 «Про поділ об`єкта нерухомого майна по [ADDRESS] , як таке, що порушує її та її неповнолітньої дочки права і інтереси. 27.02.2015 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради на зазначену заяву було надано відповідь за вих. №Е-127/2, в якій районна адміністрація повідомила, що розпорядження від 19 листопада 2013 року №552 було винесено у відповідності до норм чинного законодавства та підстави для його скасування відсутні. 04.03.2015 року [PERSON] знов подано до Київської районної адміністрації Одеської міської ради заяву, в якій остання просить скасувати розпорядження від 19 листопада 2013 року №552, як таке, що порушує її та її неповнолітньої дочки права і інтереси. 06.03.2015 року [PERSON] надала до Київської районної адміністрації Одеської міської ради заяву про приєднання копії рішення апеляційного суду Одеської області до раніше поданої заяви від 04.03.2015 року. 17.03.2015 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради на зазначені заяви від 04.03.2015 року та 06.03.2015 року надано відповідь за вих. №Е127/3,4, в якій районна адміністрація повідомила, що підстави для скасування розпорядження від 19 листопада 2013 року №552 відсутні, оскільки розпорядження є ненормативним правовим актом місцевого самоврядування, є актом одноразового застосування, і воно вичерпує свою дію фактом його виконання, а тому не може бути скасовано. Також повідомлено заявницю, що порядок прийняття розпоряджень районною адміністрацією про поділ об`єктів нерухомості не передбачає наявності згоди органу опіки та піклування, що унеможливлює задоволення заявлених вимог. Одночасно [PERSON] було роз`яснено право на захист її прав та інтересів в порядку визначеному ст. 15, 16, 21 ЦК України. 19.03.2015 року [PERSON] надала до Київської районної адміністрації Одеської міської ради скаргу, в якій просить скасувати розпорядження від 19 листопада 2013 року №552, як таке, що порушує її та її неповнолітньої дочки права і інтереси та визнати бездіяльність посадової особи Київської районної адміністрації Одеської міської ради Шинкоренко Ю.В. 26.03.2015 року на вказану заяву Київською районною адміністрацією Одеської міської ради надано відповідь за вих. №Е-127/6, в якій повідомлено, що районною адміністрацією 17.03.2015 року надано обґрунтовану і повну відповідь на заяви від 04.03.2015 року та 06.03.2015 року, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання дій посадових осіб протиправними. 02.08.2017 року [PERSON] звернулась до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою про надання публічної інформації, в якій просила надати їй інформацію чи міститься в районній адміністрації її згода на використання її персональних даних під час збору матеріалів, які стали підставою для винесення розпорядження від 19 листопада 2013 року №552. 04.08.2017 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради на вказану заяву надала відповідь за вих. №зпи-53, в якій повідомила, що під час винесення розпорядження №552 від 19.11.2013 року районною адміністрацією не виконувались дії з обробки персональних даних із застосуванням автоматизованих засобів в порядку ст. 1 Закону України «Про захист персональних даних», а також зазначені відомості не вносились до будь-яких карточек, у зв`язку з чим окрім заяви від осіб щодо прийняття розпорядження та вищезазначених документів, в отриманні додаткових документів відсутні правові підстави. 03.08.2017 року [PERSON] надала до Київської районної адміністрації Одеської міської ради заяву про скасування розпорядження від 19 листопада 2013 року №552. 29.08.2017 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради на вказану заяву надала відповідь за вих. №Е-263/2, в якій повідомила про відсутність підстав для скасування розпорядження від 19 листопада 2013 року №552, з посиланнями на позицію аналогічно висловлену у вищевказаній відповіді від 17.03.2015\~року за вих. №Е127/3,4, а також було повідомлено, що правомірність спірного розпорядження є предметом розгляду цивільної справи №520/1305/16-ц, яка перебуває в провадженні апеляційного суду Одеської області з розгляду апеляційної скарги на рішення Київського районного суду міста Одеси від 04.04.2016 року. У то же час, позивачі посилаються на те, що вищевказані відповіді Київської районної адміністрації Одеської міської ради є формальними, посадовими особами вказаного органу не вжито достатніх дій для поновлення їх прав шляхом скасування розпорядження від 19 листопада 2013 року №552, неправомірність якого в подальшому була встановлена рішеннями судів, у зв`язку з чим в діях відповідача наявна бездіяльність, яка полягає в не скасуванні спірного розпорядження. Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада міста. Згідно зі ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Статтею 11 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. ' Отже, Київська районна адміністрація Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради та створена нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування на території Київського району міста Одеси згідно із Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Згідно зі ст. 38 Закону України «Про місцеве самоврядування», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать зокрема повноваження зі забезпечення вимог законодавства щодо розгляду звернень громадян, здійснення контролю за станом цієї роботи на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форм власності. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Статтею 20 Закону встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. Як вбачається з вищевикладеного, Київською районною адміністрацією Одеської міської ради в межах повноважень та у строки передбачені законом України «Про звернення громадян», були надані відповіді на усі звернення [PERSON] , з роз`ясненням норм чинного законодавства, наданням запитуваної інформації та роз`ясненням її прав. Щодо посилань позивачів про те, що бездіяльність Київської районної адміністрації Одеської міської ради полягає у тому, що останньою не здійснено дій зі скасування розпорядження №552 від 19.11.2013 року, за зверненнями [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтею 41 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до\~Конституції\~та законів України здійснюють управління рухомим і нерухомим майном та іншими об`єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах, формують, затверджують, виконують відповідні бюджети та контролюють їх виконання, а також здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, в обсягах і межах, що визначаються міськими радами. Обсяг і межі повноважень районних у містах рад та їх виконавчих органів визначаються відповідними міськими радами за узгодженням з районними у містах радами з урахуванням загальноміських інтересів та колективних потреб територіальних громад районів у містах. Порядок формування, структура, форми діяльності районних у містах рад та їх органів визначаються відповідно до цього та інших законів. Станом на час прийняття відповідачем спірного розпорядження, діяло Положення «Про Київську районну адміністрацію Одеської міської ради», затверджене рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року за №384-VI. Відповідно до п.3.2.4 вказаного Положення, райадміністрація видає розпорядження про затвердження розподілу часток жилих приміщень та господарських споруд, а також розділу та виділу. Частиною 8 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що сільський, селищний, міський голова, голова районної у місті, районної, обласної ради в межах своїх повноважень видає розпорядження. Отже, відповідач в межах своїх повножень видав спірне розпорядження №552 від 19.11.2013 року. Згідно з ч.9, 10 вказаної статті 59, рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Офіційне тлумачення положень частини десятої статті 59 надано Конституційним Судом у рішенні\~№ 7-рп/2009 від 16.04.2009. У вказаному рішенні Конституційний Суд зазначив, що зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини\~Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп\~у справі щодо несумісності депутатського мандата. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Суд зазначає, що спірне розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.11.2013 року за №522, є ненормативним актом одноразового застосування, з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. До зазначеного висновку, також дійшов Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 року за наслідком розгляду касаційної скарги по справі №520/1305/16-ц щодо скасування цього розпорядження. Так судом зазначено, що спірний ненормативний акт індивідуальної дії, який вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання такого акта незаконним розглядатися в порядку цивільного судочинства. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що оскільки спірне розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 19.11.2013 року за №522, є ненормативним актом одноразового застосування, Київська районна адміністрація Одеської міської ради була позбавлена здійснювати дії з його перегляду та скасування, та в належний законний спосіб здійснила дії з надання відповідей на звернення позивача [PERSON] , а остання в належний спосіб здійснила захист своїх прав та інтересів, звернувшись до Київського районного суду міста Одеси з відповідним позовом, за наслідком розгляду якого в рамках цивільної справи №520/1305/16-ц, спірне розпорядження було скасовано. З урахуванням викладеного, суд вважає безпідставними твердження позивачів про наявність факту бездіяльності посадових осіб Київської районної адміністрації Одеської міської ради, яка полягає в не скасуванні розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №552 від 19 листопада 2013 року «Про поділ об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] , за зверненнями [PERSON] , у зв`язку з чим у задоволенні позову [PERSON] в цій частині слід відмовити. Щодо вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд вважає в цій частині позов також не підлягаючим до задоволення, оскільки ця вимога є похідною від попередньої та її розгляд залежить від доведеності позивачем вимоги про наявність в діях відповідача бездіяльності, у задоволенні якої судом відмовлено. Щодо звернення інших позивачів: [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , до суду з заявленими вимогами суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 13 ч. 3 ЦПК України,\~учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до\~ст.16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача [PERSON] передбачене\~ст. 64 Конституції України\~право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір,\~суд повинен\~надати об`єктивну\~оцінку наявності\~порушеного права\~чи інтересу\~на момент\~звернення до\~суду.\~Відсутність порушеного\~права є\~підставою для\~прийняття судового\~рішення про\~відмову в\~позові.\~Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.\~\~ У відповідності до частини 6\~ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачами [PERSON] ,\~в інтересах\~якої діє\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] ,\~ не обґрунтували та не надали суду належних і допустимих доказів в обґрунтування звернення до суду з цим позовом, не довели суду, яким чином порушуються їх права та інтереси, внаслідок не скасування відповідачем розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради №552 від 19 листопада 2013 року «Про поділ об`єкту нерухомого майна по [ADDRESS] , за зверненнями [PERSON] , як співвласника домоволодіння [ADDRESS] , з урахуванням того, що матеріали справи не містять доказів, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками зазначеного домоволодіння, спірне розпорядження стосувалось їх прав та звернення [PERSON] до відповідача з вимогами про скасування розпорядження №522 від 19.11.2013 року також здійснювалось в їх інтересах. Одночасно щодо звернення [PERSON] , в інтересах [PERSON] , суд взагалі вважає безпідставними, з урахуванням того, що предметом спору є бездіяльність відповідача з нездійснення дій зі скасування спірного розпорядження, у період з дня звернення [PERSON] до відповідача з заявою, а саме з 02.02.2015 року, до звернення позивача до суду з позовом про скасування спірного розпорядження, а саме по лютий 2016 року, а [PERSON] народилась [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , тобто після спірного періоду, який є предметом розгляду в цій справі. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав\~\~ та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в свої інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , слід відмовити. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати позивачам у відповідності до ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed