Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачки, в якому проситьусунути перешкоди у користуванням майном шляхом зобов'язання відповідача- [PERSON] звільнити нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власницею спірної нерухомості на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21.08.2008, проте, не має можливості вільно користуватись своїм майном, оскільки відповідач без жодної правової підстави ним заволоділа та користується, відкривши в даному приміщенні магазин. А тому, за захистом свого порушеного права звертається до суду з даним позовом. За заявою відповідачки [PERSON] до участі у справі було залучено третю особу, яка заявила самостійні вимоги на стороні відповідача -[PERSON] Третя особа [PERSON] подав до суду позовну заяву про стягнення безпідставно набутих коштів, якою просить встановити нікчемність попереднього договору купівлі - продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 23.08.2013, стягнути з останньої на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 22111 доларів США , що еквівалентно 581519,30грн., та 50000 грн. моральної шкоди. Таку заяву було залишено без руху згідно ухвали суду від 23.05.2017. Ухвалою суду від 12.06.2017 року позовну заяву [PERSON] було прийнято до провадження до розгляду справи з позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном. Представник [PERSON] - [PERSON] подав суду письму заяву про застосування строків позовної давності, просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв'язку з закінченням строків давності. Щодо позову [PERSON], то такий просив задовольнити , позовні вимоги підтримав з підстав, викладених письмово. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, пояснила, що у позивача не було та немає жодних правових підстав для звернення до суду з таким позовом. Пояснила, що її довірителька користується спірним приміщенням на підставі договору позички нежитлового приміщення від 29.05.2014, де позичкодавцем є [PERSON], а користувачем [PERSON] [PERSON] на час укладення такого договору запевняв , що він є власником такого приміщення , та передав ключі від нього. Третя особа, позивач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] у вступному слові вимоги [PERSON] підтримала, просила такі задовольнити з підстав викладених письмово.. Вислухавши вступне слово учасників справи, перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до таких висновків. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як стверджується матеріалами справи, відповідно копії рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21 серпня 2008 року у цивільній справі за позовом учасника (засновника) Приватного підприємства «Спілка орендарів будинку побуту «Добробут»» [PERSON] до Приватного підприємства «Спілка орендарів будинку побуту «Добробут»» про визнання права власності на нежитлові приміщення позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнав за нею право власності на нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] (а/с 6-7). Згідно копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 24 вересня 2008 року [PERSON] зареєструвала права власності на нежитлове приміщення, що виникло на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21 серпня 2008 року (а/с 8-10). Згідно відповіді від 19.10.2016 Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області на заяву [PERSON] про захоплення нежитлового приміщення по [ADDRESS] невідомими особами вбачається, що [PERSON] відкрила в даному приміщенні магазин «[INFO]» (а/с 5). За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено у п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування, відповідно до змісту ст. 317 ЦК України, це юридична можливість вчинення власником фактичних дій відносно речі. Право розпорядження в свою чергу полягає в юридичній можливості власника визначати юридичну і фактичну долю речі. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-92цс15 від 27.05.2015р. сформулював правову позицію, згідно з якою роз'яснив, що передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. З оглянутих матеріалів справи та як встановлено в судовому засіданні жодних договірних відносин між [PERSON] та [PERSON] не існує та правочинів не укладалося. [PERSON] користується спірним приміщенням на підставі договору позички нежитлового приміщення від 29.05.2014 та акту приймання - передачі нежитлового приміщення, де позичкодавцем є [PERSON], а користувачем [PERSON] (а/с 37). Таким Чином, судом беззаперечно встановлено, що [PERSON] є власником спірного нежитлового приміщення, діями відповідачки [PERSON] порушується її право власності та законного володіння, а тому позов в частині вимог про усунення [PERSON] перешкод в користуванні нежитловим приміщенням по [ADDRESS] шляхом звільнення такого підлягає до задоволення. Щодо заявлених позовних вимог [PERSON] про визнання нікчемним попереднього договору купівлі- продажу та стягнення безпідставно набутих коштів слід зазначити таке. Згідно копії попереднього договору купівлі - продажу від 23.08.2013 про продаж нежитлового приміщення по [ADDRESS] вбачається, що продавець [PERSON] мала намір продати зазначену нерухомість [PERSON] (а.с.49). Відповідно до умов договору, підписаного сторонами за взаємною згодою, Сторони зобов'язуються в майбутньому укласти і належним чином оформити договір купівлі - продажу нежитлових приміщень загальною площею 56,9 кв. м. (літера А-2), приміщення спільного користування загальною площею 2,5 кв. м. та приміщення загального користування площею 0,394 кв. м., розміщених на 1-у поверсі двохповерхової цегляної будівлі (рік побудови - 1986), що знаходиться по [ADDRESS], на умовах і в порядку, визначених цим Договором. Сторони домовилися, що істотною умовою договору купівлі - продажу (Основного договору) буде така: продаж зазначеного майна буде вчинено за ціною, еквівалентною сумі не більшій, ніж 58 000,00 (п»ятдесят вісім тисяч) доларів США (за офіційним курсом Національного банку України на день нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу). До підписання цього Договору, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу вищезазначеного майна та своєї платіжної спроможності, Покупець передав, а Продавець отримав суму завдатку в розмірі 140 357,00 (сто сорок тисяч триста п»ятдесят сім) гривень. В момент розрахунків за Основним договором зазначена сума буде зарахована у належний з Покупця платіж за Основним договором як еквівалент 17 560,00 (сімнадцять тисяч п»ятсот шістдесят ) доларів США. Сторони домовились про те, що договір купівлі - продажу (основний договір) повинен бути підписаний та посвідчений у нотаріальному порядку не пізніше ніж до 1 листопада 2013 року. В подальшому продавець отримав від покупця, а саме від його матері - відповідачки [PERSON] 25.10.2013року та 29.05.2014 року грошові кошти в рахунок оплати договірних відносин в сумі 16 тис.грн. та 30 тис.грн, що складав еквівалент 4551 доларів США. Відповідно до Закону, а саме, - положень ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до змісту ст. 635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі. Таким чином попередній договір з приводу купівлі-продажу нерухомого майна має бути складений у письмовій формі, бути нотаріально посвідченим та мати відповідну державну реєстрацію. Частина 1 ст. 220 ЦК України передбачає, що уразі недодержання сторонами правочину вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Отже такі правочини (договори) відповідно до положень ч.2 ст. 215 ЦК України є недійсними в силу закону, та відповідно не створюють жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю. Кореспондуючі роз'яснення були надані судам у п.2.5.2 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №11від 29.05.2013 року: за змістом ч.2 статті 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Аналогічна правова позиція, щодо застосування наведених правових положень при розгляді цивільних справ вбачається з ухвали Верховного Суду України від 28.01.2016 року по справі №6-84ц16, з якої слідує, що оцінка судами попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, що укладено без додержання вимог положень ст. 220 ЦК України, як нікчемного та такого що не створює жодних юридичних наслідків є правильною. Таким чином такий договір є нікчемним в силу закону. Вимогами ст..635 ЦК України передбачено, що Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч. 3 ст.635 ЦК України, зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Разом з тим, пунктом 15 зазначеного Договору передбачено, що Договір діє до виконання усіх зобов"язань. Насамперед зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. За загальним правилом зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ст. 598 ЦК України, ст. 202 ГК України). Ці підстави наведено у ст. ст. 599 - 601, 604-609 ЦК України. Також суд зазначає про те, що до суду не надано жодних письмових доказів про пред'явлення покупцем оферти продавцеві щодо укладення основної угоди купівлі-продажу. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що такий неодноразово звертався з усними вимогами про укладення договору, крім цього в рахунок виконання такого зобов'язання [PERSON] передавались кошти. Разом з тим, відповідачем за позовом [PERSON] - [PERSON] ані в судовому засіданні, ані в запереченнях не вказано заперечення факту укладення попереднього договору та отримання коштів. Така не спростовує того, що нею було отримані в подальшому кошти від [PERSON]. [PERSON] звертає увагу суду на те, що в платіжних дорученнях про перерахування коштів на її ім'я [PERSON] не вказано, що таке відбувалось за спірне приміщення, однак і не спростовано такого, зокрема, не надано суду доказів, що кошти перераховувались на виконання інших зобов'язань. Крім цього, судом достовірно встановлено , що спірне приміщення по [ADDRESS] відповідно до інформаційної довідки від 09.09.2016року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів майна перебуває під обтяженням, а саме накладено арешт на нерухоме майно 15.09.2009року. Зазначене свідчить про те, що [PERSON], укладаючи попередній договір купівлі-продажу приміщення, в подальшому не мала наміру укладати договір купівлі-продажу в належній формі, отримавши кошти, ввела в оману покупця, оскільки достовірно знала про те, що вказане приміщення не може бути продане, так як перебуває під арештом. А тому, отримані нею кошти за попереднім договором купівлі-продажу вів 23.08.2018року в сумі 17560 доларів США, та в подальшому 25.10.2013року- сума, еквівалента 2000 доларів США, 29.05.2014 року - сума еквівалентна 2551 доларів США є безпідставно набутими нею коштами , отриманими в результаті недобросовісних дій з її боку, та підлягають стягненню з неї в користь [PERSON] Щодо заперечень [PERSON] з приводу того, що отримані кошти не підлягають стягненню через те, що використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків га території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом; засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного виконання є національна валюта України-гривня, то слід зазначити таке. Віповідно до правової позиціі ВСУ у справі за № 6-284цс17, Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки зобов' язання між сторонами визначено в іноземній валюті - доларах США, та всі розрахунки проводились в національній валюті - гривні відповідно до офіційного курсу НБУ, то, відповідно, стягненню підлягають суми в іноземній валюті за курсом НБУ на день винесення рішення суду. Щодо заяви, поданої позивачем [PERSON], про застосування строків позовної давності до зазначених вище вимог, то суд приходить до таких висновків. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.Втім, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності. Про застосування позовної давності щодо заявленої позивачем вимоги відповідачем та її представником було заявлено в ході судового розгляду. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом наведеної норми закон пов'язує початок перебігу позовної давності не лише з днем коли особа достовірно довідалася про порушення свого права, а й з днем, коли вона в силу очевидних причин та факторів могла довідатись про таке порушення. Судом встановлено, що Третя особа [PERSON] продовжував спрачувати кошти за попереднім договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, зокрема, останній платіж було вчинено 29.05.2014року, отже саме відтоді у позивача почався відлік трирічного строку позовної давності на захист порушеного права. Звернувся до суду з позовом про відновлення порушеного права 23.05.2017 року. Відтак, суд вважає, що позивач безумовно не пропустив визначений законом трирічний строк для звернення до суду з вищевказаним позовом. Крім цього, третя особа як Позивач [PERSON] також просить стягнути завдану моральну шкоду в сумі 50000,00 грн., з приводу чого слід зазначити таке. Ст. 23 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. П.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Крім того суд вказує на те, що згідно з п. 5 Постанови ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», суд, при вирішенні питання щодо відшкодування шкоди має з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань та їх причинно-наслідковий зв'язок з обставинами, на які позивач вказує як на підстави спричинення йому моральної шкоди, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. З викладеного суд вказує на те, що до матеріалів справи не долучено жодних документів, які б дали суду можливість встановити причино-наслідковий зв'язок між діями [PERSON] та фізіологічними чи моральними стражданнями позивача [PERSON] А тому в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити через недоведеність вимог. На підставі наведеного, оцінюючи дослідженні судом докази в їх сукупності, їх належність, допустимість та достатність, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково. Також на підставі ст. 141 ЦПК України слід вирішити питання судових витрат, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивачів. Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.06.2018року (оскільки з 01.06.2018 по 07.06.2018року суддя перебувала в нарадчій кімнаті в іншій справі). Враховуючи вище наведене та

Outcome: partial