Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивачка в особі свого представника -Адвоката Карпенка Д.О. звернулась до суду з вищевказаним позовом. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних долях. На даний час між сторонами існує спір з приводу порядку користування спірною квартирою, після розлучення відповідач перешкоджає позивачці у користуванні спільною квартирою, не впускає її до житла, змінив замки на дверях. З цього приводу позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Таким чином, оскільки в досудовому порядку вирішити питання щодо користування власністю не вдалось, позивачка вимушена звертатись до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді від 23.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідно до ухвали судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 12.10.2021 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивача -Адвокат Карпенко Д.О. вимоги позовної заяви підтримав, просив задовольнити, надаючи пояснення посилався на обставини, що викладені в позовній заяві. У судовому засіданні відповідач пояснив, що дійсно він змінив замки в квартирі, оскільки там знаходяться його речі і не хоче щоб без нього туди приходила позивачка, одночасно він не заперечує щоб позивачка відвідувала квартиру у його присутності та іноді приходила в гості. Також відповідач вказав, що позивачка користується квартирою, яка теж була придбана ними у шлюбі і має де жити. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири 24.03.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. за реєстровим № 300, зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 23.03.2005 року за реєстраційним № 810, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є співвласниками квартири [ADDRESS] в рівних долях. Згідно з технічним паспортом спірна квартира [ADDRESS] є двокімнатною, має загальну площу 51,5 кв.м, з якої 29,1 кв.м є житловою площею. Спірна квартира складається з двох житлових кімнат, а саме кімнати площею 16,3 кв.м, кімнати площею 12,8 кв.м з виходом на балкон та приміщень загального користування: кухні площею 8,6 кв.м, ванної кімнати площею 2,6 кв.м, вбиральні площею 1,0 кв.м, коридору площею 10,0 кв.м. Позивач та відповідач з 26.09.2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який надалі було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.02.2019 року. Зі змісту позовної заяви, після розірвання шлюбу відповідач чинить перешкоди позивачці у користуванні квартирою, не впускає її до житла, змінив замки в квартирі. При цьому, зі змісту наданих пояснень відповідача вбачається, що дійсно останній заперечує щодо проживання позивачки в квартирі. З приводу перешкод колишнім чоловіком у користуванні спільною квартирою [ADDRESS] , позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів. Відповідно до ст. 41 Конституції України № 254к/96-ВР від 28.06.1996 року, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, визначено поняття права власності, що є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України) Частиною 1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. п. 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, відповідно до положень ст. ст. 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як було з`ясовано судом відповідач чинить перешкоди позивачці у можливості користування нею її частиною спільної квартири, а тому підлягає задоволенню судом вимога позивачки про усунення перешкоди у користуванні її майном, а саме 1/2 частиною квартири [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] та зобов"язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні її майном, а саме 1/2 частиною квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Такі ж роз`яснення містяться в п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику за позовами про захист приватної власності» № 15 від 22.12.1995 року, де зазначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Таким чином, враховуючи рівність співвідношення часток у спірній квартирі належних сторонам, як співвласникам квартири, позивач та відповідач мають право на користування 14,55 кв.м житлової площі квартири кожний. Надання позивачці у користування меншої житлової кімнати площею 12,8 кв.м з виходом на балкон відповідатиме її частці у праві спільної часткової власності та не порушує майнових прав та житлових умов іншого співвласника, тобто відповідача. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку за можливе закріпити запропонований позивачкою порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири та виділити позичці у користування житлову кімнату площею 12,8 кв.м. з виходом на балкон, а відповідачу відповідно виділити у користування більшу житлову кімнату площею 16,3 кв.м. Запропонований позивачкою порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири не відповідає ідеальним часткам позивачки та відповідача у праві спільної часткової власності на квартиру, проте встановити інший порядок користування квартирою відповідно до ідеальних часток є технічно неможливим. При цьому судом враховано той факт, що позивачка погоджується на те, що відповідач отримує у користування кімнату, яка більша на 1,75 кв.м житлової площі ніж належить йому відповідно до його частки у праві власності на квартиру. Таким чином, запропонований позивачкою порядок користування житловими приміщеннями квартири найбільш відповідає її та відповідачу часткам у праві спільної часткової власності та жодним чином не порушує майнових прав та житлових умов відповідача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки порушені житлові права підлягають захисту. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved