Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання будинку, яка розташований за адресою: с. Івано-Франківськ, вул. Кондукторська 8/1 обєктом спільної сумісної власності подружжя та провести поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину будинку, мотивуючи тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 02.02.1991 року. За час спільного проживання позивачки та відповідача було суттєво поліпшено будинок, який знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Кондукторська 8/1, який відповідно до договору дарування належить відповідачу. Внаслідок спільних трудових та грошових затрат було реконструйовано будинок. В результаті реконструкції площа будинку суттєво збільшилась, були проведені нові інженерні мережі та комунікації. Тому будинок, що належить відповідачу відповідно до договору дарування слід визнати спільним майном подружжя та провести його поділ в рівних частках. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з мотивів викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити оскільки спірний будинок був набутий відповідачем шляхом реалізації свого права на приватизацію, тому він не може належати сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Позивачкою не надано суду доказів того, що будинок істотно збільшився у своїй вартості в результаті трудових чи грошових затрат другого з подружжя. Крім того, в будинку проведено самочинне будівництво. Відповідно до вимог чинного законодавства обєкти нерухомого майна до складу яких входять самочинно збудовані обєкти нерухомого майна не підлягають поділу. Свідок [PERSON], в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що є сусідкою позивача та відповідача з 90-х років. В будинку жили [PERSON], Костя та їх дочка. Позивачка займалась будівництвом будинку, замовляла матеріали, будівельні матеріали вони купували разом. Щодо фінансування будівництва свідку нічого не відомо. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, покази свідка, всебічно, повно та обєктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 1991 року по 24 липня 2015 року, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.68). 07 грудня 1993 року, перебуваючи в шлюбі з позивачкою, відповідач, в порядку приватизації набув у власність квартиру № 1 в будинку № 8 на вул. Кондукторській в м. Івано-Франківську, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с.24). Як вбачається із свідоцтва, загальна площа квартири складає 62,3 м.кв. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі СК України), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду". Статтею 59 СК України визначено, що той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов'язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім'ї, які відповідно до закону мають право користування ним. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Отже[ADDRESS] в будинку № 8 на вул. . Кондукторській в м. Івано-Франківську є особистою власністю відповідача. Але, за змістом ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з копії технічного паспорту на будинок № 8 (а.с.26-27), загальна площа квартири збільшилась та складає 139,8 м.кв. Крім того, як вбачається із звіту про оцінку майна (а.с.58-67), ринкова вартість спірної квартири/будинку становить 2 090 074 грн. Однак, доказів того, що саме внаслідок трудових чи грошових затрат позивачки квартира збільшилась у своїй вартості, позивачкою суду не надано. Не можуть застосовуватися положення ЦК України і статей 62, 74 СК України для визнання за особою права власності на половину квартири, набутої до 1 січня 2004 р., без установлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому працею й коштами такої особи (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р у справі N 6-66цс13). Крім того, ще однією підставою через яку суд не може визнати спірну квартиру обєктом спільної сумісної власності подружжя є те, що до квартири проведено самовільну прибудову, що сторонами не заперечується та підтверджується копією технічного паспорту. Позивачка ж наполягає на тому, що весь будинок, разом з прибудовою, є обєктом спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-130-цс13 від 04.12.2013 року, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений обєкт, а і обєкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого обєкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій обєкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Обєкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) обєкти не є обєктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 57, 59, 60, 62 Сімейного кодексу України, ст. 15, 376 ЦК України, ст. ст. 3, 60, 61 ЦПК України

Outcome: dismissed