Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, а саме просить суд: встановити факт проживання [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 04 березня 2003 року по 25 вересня 2017 року; визнати земельну ділянку, яка розташована за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за [PERSON] право власності на ? частку земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Позивач надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову та просила справу розглядати без її участі. Відповідач надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти ухвалення рішення, та просив справу розглянути без його участі. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 7, 8 Сімейного кодексу, ст.372 ЦК України. Позивач також посилається на положення ч.3 ст.368 ЦК України та ст.60 Сімейного кодексу України, відповідно до яких майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом ) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. З 02 жовтня 1982 року по 08 квітня 2003 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], та від цього шлюбу мають доньку - [PERSON], [INFO]. В 1985 році позивач та відповідач отримали від підприємства, де працював [PERSON] однокімнатну квартиру, та в 1988 році вони отримали двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS]., де мешкали до 2006 року. В 2002 році позивач та відповідач розірвали шлюб. Позивач зазначає, що в серпні 2002 року сторони примирилися та продовжили мешкати разом, та мешкають разом по цей день, ведуть спільне господарство. З 05 вересня 2006 року по 01 жовтня 2017 року сторони по справі всією сім'єю мешкали разом за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, село Чабанське, вул. Роз, 30, мали спільний бюджет, створений від спільної праці, влаштовували спільні свята, на яких поводились як чоловік та дружина, в побуті були пов'язані спільними обов'язками, підтримували відносини, притаманні чоловікові та дружині, несли спільні витрати по утриманню нерухомості, робили ремонти, за спільні кошти сплачували всі комунальні послуги та податки, придбали речі побуту, продукти харчування, ліки, надавали один одному взаємну моральну та фізичну допомогу, допомагали разом доньці та онуку.[PERSON] брав активну участь у вихованні доньки, займався господарством, сторони по справі разом займались веденням присадибного господарства на вказаній земельній ділянці. Вказані обставини підтвердив відповідач, склавши письмову заяву. 19 лютого 2010 року [PERSON], знаходячись в Україні, передала позивачу довіреність, посвідчену нотаріусом міста Ростов-на-Дону за р. № 574Д, за якою [PERSON] уповноважила [PERSON] продати за ціну та на умовах за своїм розсудом земельну ділянку зі всіма розташованими на ній будівлями та спорудами, розташовану на території України, [ADDRESS], належну їй на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 21 травня 2003 року, для чого надала їй право отримувати довідки та інші документи, стосовно оформлення вказаної земельної ділянки у відповідних органах України, а також укласти та підписати договір купівлі-продажу. Згідно цієї довіреності від 19 лютого 2010 року позивач мала право отримати грошові кошти за продану земельну ділянку в особисту власність без передачі їх [PERSON], що підтверджує, що повний розрахунок з [PERSON] за вказану земельну ділянку був проведений позивачем та [PERSON] ще в 2006 році. В 2010 році позивач звернулась до відповідних установ із заявами про виготовлення технічної документації та присвоєнням земельній ділянці кадастрового номеру. Всі необхідні документи були готові на початку 2012 року, та позивач звернулась до нотаріальної контори щодо укладання цивільно-правової угоди з продажу земельної ділянки на своє ім'я, однак, позивачу було роз'яснено нотаріусом, що вона не могла укласти цивільно-правову угоду стосовно самої себе, та позивач разом з [PERSON] прийняли спільне рішення, що договір купівлі-продажу буде укладений на ім'я [PERSON] 02 квітня 2012 року, позивач, діюча від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої Азізьян Г.А., нотаріусом міста Ростов-на-Дону 19 лютого 2010 року за р. №574Д, бланк 61 АБ 296338 з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони склади договір, за яким [PERSON] передала у власність [PERSON] нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,0640 га, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Земельна ділянка, площею 0,0600 га, в тому числі по угіддям: 0,0169 га - під господарськими будівлями та дворами, 0,0431 га - багаторічні насадження. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Згідно п. 2 Договору купівлі-продажу продаж здійснено за 30700,00 грн., як і було домовлено між позивачем та [PERSON] Позивач зазначила, що в останній час стосунки між нею та [PERSON] значно погіршились, [PERSON] почав зловживати алкогольними напоями, почались скандали та сварки за цих обставин, та у вересні 2017 року позивач вимушена була залишити сім'ю та переїхати до своєї матері. Всі спроби налагодити шлюбні стосунки з відповідачем не призвели до позитивного результату. Домовитись з [PERSON] про мирне вирішення питання щодо розподілу спільно придбаного нерухомого майна не можливо. Оскільки спільне проживання та ведення господарства припинено, на даний час необхідно розділити майно, яке нажите ними в період проживання без реєстрації шлюбу, тому позивач була вимушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності (ст. 74 ч.1 СК України). Пунктом 6 Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки і чоловіка, які не перебувають у шлюбі між - собою або а будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього кодексу (ст. 74 ч.2 СК України). Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016 року по справі № 6-2253цс15: «Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім "ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо Інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти». Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Вирішення питання про обсяг спільно нажитого майна, що належить до спільної сумісної власності і підлягає поділу між подружжям, у зв'язку з тим, що майно було придбано під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, залежить від вирішення питання про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до ст.ст. 234-235, 256 -259 ЦПК України встановлення фактів що мають юридичне значення, зокрема встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, провадиться в судовому порядку. Якщо вирішення питання про встановлення факту, що має юридичне значення, взаємопов'язане зі спором про право, вирішення провадиться судом в порядку позовного провадження (ст. 235 ч. б ЦПК України). Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правила зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 1 ст. 81 ЦПК України вказує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні в справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про задоволння позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved