Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов'язати протягом 10 календарних днів з дня набрання рішення законної сили спростувати поширену інформацію шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, зачитавши його у присутності всого педагогічного та робітничого складу ЗОШ № 7 та стягнути з відповідача 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1994 року вона працює у ЗОШ № 7 м. Житомира. Відповідач [PERSON] зневажливо поставилася до неї, порушуючи її право честі та гідності, що виразилось в тому, що наприкінці грудня 2015 року [PERSON] направила лист до начальника управління освіти Житомирської міської ради [PERSON] зі скаргою на директора ЗОШ № 7 [PERSON], в якій виклала негативні твердження про позивача. Зазначені твердження є несправедливими, не відповідають дійсності, свідчать про втручання в особисте життя та життя її родини. Начальник Управління освіти наказом створила комісію по вивченню скарги [PERSON] Представник комісії 11.01.2016 року в актовій залі ЗОШ № 7 з дозволу відповідача в присутності всього педагогічного складу зачитала ганебні для позивача фрази, зокрема про те, що директор школи проживає по сусідству з позивачем, тому остання користується доброзичливістю з боку директора школи, про те, що позивач займається доносами на вчителів, за що отримала незаконно години на викладання предметів ОБЖ та українознавства, а пізніше Основи здоров'я, що позивач не достойна бути класним керівником. Крім того, у скарзі [PERSON] стверджувала, що оскільки чоловік позивача інвалід, то остання веде аморальний спосіб життя, має багато коханців, що не відповідає дійсності. Ця інформація спровокувала проблеми в особистому життя позивача, оскільки інформація стала відома її чоловіку, його матері та дочці. Майже три тижня тривалала перевірка комісії, але факти не знайшли свого підтвердження. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених у ньому. Відповідач в черговий раз у судове засідання не з'явилась, надіслала заяву з проханням перенести розгляд справи, у зв'язку з перебуванням на лікарняному. Проте, відповідних доказів на підтвердження поважності своєї неявки суду не надала, незважаючи на завчасне повідомлення останньої про дату, час та місце судового розгляду. Відповідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення у відсутності відповідача, що відповідає положенню ч. 2 ст. 158 ЦПК України. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач працює вчителем у ЗОШ № 7 м. Житомира. Між нею та коллегою по роботі [PERSON] виник конфлікт, зокрема: остання наприкінці грудня 2015 року направила лист до начальника управління освіти Житомирської міської ради [PERSON] зі скаргою на директора ЗОШ № 7 [PERSON], в якій виклала негативні твердження про позивача, які є неправдивими та зачіпають її право честі, гідності та ділової репутації та завдали моральної шкоди. Згідно п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні позивач та відповідач є вчителями Житомирської ЗОШ № 7. Позивач, звертаючись до суду з позовом, посилалась на те, що відповідач наприкінці грудня 2015 року направила лист до начальника управління освіти Житомирської міської ради [PERSON] зі скаргою на директора ЗОШ № 7 [PERSON], в якій виклала негативні твердження про позивача, які є неправдивими та зачіпають її право честі, гідності та ділової репутації та завдали моральних страждань. Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначених норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб, і не порушуючи їх прав. Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов"язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Згідно роз'яснення, що міститься у п.п. 15, 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи" від 27 лютого 2009 року №1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет, викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному житті тощо), яка на думку позивача, порушує її право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази завдання [PERSON] шкоди особистим немайновим правам та діловій репутації позивача. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач не надала належних, достовірних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування, А достатність - це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу по суті. Позивач не довела факту розповсюдження відповідачем недостовірної інформації, що зачіпає її честь, гідність та ділову репутацію. Суд не приймає до уваги звернення представників трудового коллективу ЗОШ № 7 (у кількості 60 осіб) до суду, наданого позивачем, в якому трудовий коллектив просить спростувати поширену неправдиву інформацію на адресу [PERSON], чим захистити її право на повагу до честі, гідності та ділової репутації, оскільки така форма доказу не передбачена чинним процесуальним законодавством. В судовому засіданні позивач та представник позивача відмовилися від виклику та допиту свідків, що були зазначені у позовній заяві та надання чи витребування інших доказів. На їх думку, подані всі докази для вирішення справи по суті. Позивачем не наведено фактів цілеспрямованого розповсюдження відповідачем оспорюваної інформації з метою принизити її честь, гідність та ділову репутацію. Вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною, а отже також до задоволення не підлягає. Враховуючи вищезазначене, оскільки позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів на підтвердження факту поширення відповідачем інформації, що зачіпає її честь, гідність та ділову репутацію, оцінюючи їх окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed