Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та просила постановити рішення, на підставі якого дозволити малолітній[PERSON] виїзд за межі території України без згоди батька [PERSON] один раз в період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року до Турції, Обєднаних Арабських Еміратів, Хорватії, Чорногорії, Болгарії, Грузії у супроводі матері [PERSON] та дозволити їй без згоди батька дитини [PERSON] -[PERSON] виготовлення проїзного документа для виїзду дитини - дочки [PERSON], [INFO], за межі України в період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року до Турції, Обєднаних Арабських Еміратів, Хорватії, Чорногорії, Болгарії, Грузії. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачем по даній справі вона перебувала в шлюбі, зареєстрованому 11 листопада 2010 року в виконавчому комітеті Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 121. Від спільного подружнього життя мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], батьком якої зазначено [PERSON]. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.02.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Донька проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. З цього часу ані вона, ані її дочка з відповідачем не спілкується, ніяких відносин з ним не підтримують, стосунків не мають. Вона самосійно створює позитивний рівень життя дочки, самостійно опікується її матеріальним станом та духовним розвитком. Відносини між нею та відповідачем остаточно погіршились після подачі нею позову про стягнення з відповідача аліментів. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 28.04.2015 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Оскільки точно визначити до якої країни\~\~плануються виїзди\~\~не має можливості, що повязано з вартістю та умовами туру, тому вимушена вказувати всі з можливих країни, в одну з яких планується виїзд. Відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоровя дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток, категорично не йде з нею на контакт та відмовляється добровільно надати дозвіл на виїзд доньки на відпочинок та оздоровлення у передбачений законодавством України порядок . Якщо дитина не досягла шістнадцятирічного віку, то право на виїзд за межі України вона має лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними та які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку, тому вона звернулася до суду з даним позовом. В судове засідання позивач зявилася, однак надала заяву з проханням слухати справу у її відсутність, позов підтримала у повному обсязі та просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Розгляд справи призначався неодноразово, повістки, які надсилалися на адресу відповідача, у тому числі і повістка з викликом у зазначене судове засідання, поверталися до суду з відміткою поштового відділення за закінченням терміну зберігання . Зазначене свідчить про той факт, що відповідач відмовляється отримувати судову повістку, на повідомлення поштового відділення про необхідність явки для отримання заказаної кореспонденції не реагує. Відповідно до ч. 8 ст. 76 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. За таких обставин на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Солоницівська селищна рада Дергачівського району Харківської області, у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації, у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надійшла заява з проханням слухати справу у їх відсутність та ухвалити рішення на розсуд суду. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вважає необхідним задовольнити їх, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: Сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 11 листопада 2010 року в виконавчому комітеті Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області, актовий запис № 121 (а.с. 20). Від спільного подружнього життя мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], батьком якої записано [PERSON], матірю [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія 1-ВЛ № 229814, актовий запис № 54, виданого виконавчим комітетом Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області (а.с. 14). Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09.02.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 18). Як вбачається із рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 28 квітня 2015 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с 19). Згідно зі ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Суд вважає, що відповідач необґрунтовано перешкоджає малолітній [PERSON] у виїзді за кордон, що говорить про його небажання враховувати інтереси дитини. Згідно п.3 ч.3 ст.313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків та в їхньому супроводі. У відповідності до п.3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 (в редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі. Згідно п. 18 Постанови КМУ №231 від 31,03.1995 року «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Пунктом 4 даних правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частина 7 ст.7 Сімейного кодексу України встановлює, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. В силу положень ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON]., суд виходить з того, що виїзд малолітньої [PERSON] за кордон відповідає її інтересам, за своєю метою сприятиме оздоровленню та загальному розвитку дитини, а відсутність згоди відповідача порушує її права та інтереси, як дитини. Відповідно ст.150 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї, своєї Батьківщини, також покладено обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані поважати дитину, забезпечити здобуття дитиною загальної освіти, готувати дитину до самостійного життя. Згідно вимог ст.152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. На підставі вимог до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У зв'язку з тим, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що обов'язки щодо виховання та розвитку малолітньої [PERSON], що передбачені ст. 150 СК України, її батьком [PERSON] не виконуються, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved