Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] в жовтні 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Юридична компанія «МТД груп», АБ «Банк Регіонального Розвитку» про визнання недійсним договору №54, укладеного 09 вересня 2013 року між АБ «Банк Регіонального Розвитку» та ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» про відступлення права вимоги - в частині, що стосується відступлення права вимоги по кредитному договору, який був укладений між вказаним банком та нею. Вимоги свого позову мотивує тим, що 05 червня 2006 року між нею та відповідачем АБ «Банк регіонального розвитку» було укладено Кредитний договір №27/10-5901, згідно з яким банком їй був наданий валютний кредит з цільовим призначенням, для забезпечення оплати цінних паперів - цільових облігацій в рамках інвестування будівництва квартири за будівельною адресою № 37/41 по вул. Бакинській (у подальшому зареєстрована за адресою №37г по вул. Бакинській) в м. Києві. 09 вересня 2013 року Акціонерний банк «Банк Регіонального Розвитку» уклав договір №54, відповідно до якого за плату відступив Товариству з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «МТД груп» свої права вимоги заборгованості по вищевказаному кредитному договору №27/10-5901 від 05 червня 2006 року. Вважає, що даний договір є недійсним з моменту його укладення, оскільки він був укладений з порушенням приписів, визначених ст.ст. 203, 215 та 227 ЦК України та просить визнати його недійсним в частині, що стосується відступлення права вимоги по кредитному договору. В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Пояснила, що фактична заборгованість перед банком не існує, оскільки банк без її відома розпорядився належним їй майном, яке перебувало у нього ж в заставі. Так, кошти, одержані нею за кредитним договором №27/10-5901 від 05 червня 2006 року були витрачені за цільовим призначенням - у АБ «Банк Регіонального Розвитку» за договором купівлі-продажу цінних паперів №К-384 від 01 червня 2006 року було придбано 9023 штук облігацій безпроцентних (цільових) іменних (серії А, код ISIN: UA240183BA08, емітент - ТОВ «Чернігівський ЗБМ»). При цьому частина цінних паперів, у розмірі 20% їх вартості, було оплачено за рахунок власних коштів її сім'ї. Загальна вартість придбаних цінних паперів становила 496 256 (чотириста дев'яносто шість тисяч двісті п'ятдесят шість) гривень 00 копійок, всі вони були розміщені у бездокументарному (електронному вигляді) на рахунку у цінних паперах № 001373 у самому ж АБ «Банк Регіонального Розвитку», згідно договору застави з цим же банком. У подальшому проінвестовану квартиру вона не одержала, оскільки право власності на неї оформлено на третіх осіб. При спробі з'ясування цих обставин, АБ «Банк Регіонального Розвитку» в особі ліквідатора повідомило її про те, що вищевказані облігації були списані з її рахунку ще у грудні 2007 року, засвідчену копію якого було їй надано. Вона наполягає на тому, що дане розпорядження є сфальсифікованим, оскільки вона його не підписувала, а підпис від її імені виконано невідомою особою при невідомих обставинах, про існування такого розпорядження взнала лише з вищевказаного повідомлення. Завдані їй збитки вона вважає істотними з огляду на вартість облігацій, оскільки вона на даний час не працює, є дружиною учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС (інваліда 1 групи), який потребує постійного догляду. На даний час за фактом підробки розпорядження про рух цінних паперів провадиться кримінальне провадження, досудове слідство здійснює Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, винні особи не встановлені. Зазначила, що без її відома «Банк Регіонального Розвитку» переказ належних їй цінних паперів, що перебували на рахунку цього банку та під заставою у нього ж, здійснювати не мав права. Факт того, що квартира, будівництво якої нею інвестувалось шляхом придбання вищезазначених цінних паперів (цільових облігацій), була продана іншим особам, які проживають у ній свідчить про умисний корисливий та неправомірний характер вилучення належних їй цінних паперів. У зв'язку із цим, вважає, що фактична заборгованість перед банком відсутня, оскільки вартість цінних паперів істотно перевищувала як заборгованість по кредитному договору, так і сам розмір кредиту. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав вимоги позову та просив суд про їх задоволення. Пояснив, що у самому тексті оскаржуваного договору він визначений як договір відступлення права вимоги (цесії), фактично - він є удаваним, оскільки стосується факторингу, а тому, відповідно до ст. 235 ЦК України, підлягає регулюванню за правилами правочину, який сторони насправді вчинили. Посилається на те, що згідно із ст.ст. 1077-1078 чинного Цивільного кодексу України фінансування під відступлення права грошової вимоги, а саме коли одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) - регулюється за договором факторингу. В рамках оспорюваного правочину АБ «Банк Регіонального Розвитку» виступив клієнтом, відступивши право вимоги за плату, а фактором - ТОВ «Юридична компанія «МТД груп». Посилався на приписи з ч. 3 ст. 1079 ЦК України, якою визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Зазначав, що на момент укладення оспорюваного правочину відповідач ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» не мало банківської ліцензії, не являлось фінансовою установою, а банківська ліцензія АБ «Банк Регіонального Розвитку» - не діяла. Також, посилається на недодержання в момент укладення оспорюваного правочину положень ст. 99 Конституції України, ст. 192 ЦК, приписів Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» (затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483), оскільки ліцензія АБ «Банк Регіонального Розвитку» не діяла, а ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» ліцензії на здійснення валютних операцій не мало, а тому передача прав за валютним кредитним договором є незаконною. Враховуючи вищезазначене, вважає оспорюваний договір недійсним. При цьому, на підставі оспорюваного правочину було здійснено заміну сторони (стягувача) за виконавчим провадженням, яке було ініційовано АБ «Банк Регіонального Розвитку» щодо стягнення по зазначеному кредитному договору. Вважає, що вчиненим відповідачами правочином порушено законні інтереси його довірительки. Представник відповідача ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що оспорюваний правочин є договором цесії, як і зазначено у його тексті. Підстав для ствердження про те, що даний договір є фактичним договором факторингу не вбачає. Твердження про порушення вимог чинного законодавства при укладенні договору заперечував, вважає позовні вимоги є безпідставними. При цьому, пояснив, що ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» ніколи не мало статусу банку, фінансовою установою не являється, ліцензії на здійснення валютних операцій не одержувало. Представники відповідача Акціонерного банку «Банк Регіонального Розвитку» та третьої особи - Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції в судові засідання не з'явились, про причини неприбуття не повідомили, про день та час розгляду судових засідань були повідомлені судом належним чином. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 вересня 2013 року між відповідачами АБ «Банк Регіонального Розвитку» та ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» укладено договір №54 (як зазначено у назві - відступлення права вимоги (цесії), оспорюваний правочин), відповідно до якого (п. 1.1.) перший відступив за плату (п. 1.2.) другому свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, серед яких - кредитний договір №27/10-5901, що був укладений 05 червня 2006 року між вказаним банком та позивачкою [PERSON], разом з угодами, що забезпечують виконання зобов'язань за договором (а.с. 4-7). У свою чергу 01 червня 2006 року позивач [PERSON] уклала з відповідачем АБ «Банк регіонального розвитку» Договір № К-384 купівлі-продажу цінних паперів - 9023 штук облігацій безпроцентних (цільових) іменних (серії А, код ISIN: UA240183BA08, емітент - ТОВ «Чернігівський ЗБМ»), загальною вартістю 496 256 (чотириста дев'яносто шість тисяч двісті п'ятдесят шість) гривень 00 копійок (а.с. 84). 05 червня 2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем АБ «Банк регіонального розвитку» було укладено вищевказаний кредитний договір №27/10-5901, згідно з яким банком був наданий валютний кредит в сумі 79400 (сімдесят дев'ять тисяч чотириста) доларів США, з цільовим призначенням (згідно п. 1.3.) - для забезпечення оплати цінних паперів - цільових облігацій згідно договору № К-384 купівлі-продажу цінних паперів від 01 червня 2006 року в рамках вищевказаного інвестування будівництва квартири №144 у новобудові за будівельною адресою № 37/41 по вул. Бакинській в м. Києві (у подальшому зареєстрована за адресою №37г по вул. Бакинській) (а.с. 8-11). 24 липня 2006 року між позивачем [PERSON] та відповідачем АБ «Банк регіонального розвитку» укладено договір застави облігацій №027/ДЗ7641, згідно з яким вищевказані 9023 штук облігацій безпроцентних (цільових) іменних (серії А, код ISIN: UA240183BA08) були передані позивачем у заставу АБ «Банк регіонального розвитку» з метою забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору №27/10-5901 від 05 червня 2006 року (а.с. 82-83). Згідно повідомлення ліквідатора АБ «Банк регіонального розвитку» Євсієнка І.С. (за вих. № 01/1256 від 19 липня 2011 року) цінні папери були списані з рахунку [PERSON] у АБ «Банк регіонального розвитку», з відповідною реєстрацією у банку на підставі розпорядження від 06 грудня 2007 року, засвідчена копія якого надана позивачу(а.с. 81). Фальсифікація підпису, виконаного від імені позивача [PERSON] на розпорядженні про переказ належних їй цінних паперів підтверджується висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 11379/11-32 від 14 листопада 2011 року (а.с. 61-63). 17 червня 2009 року заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва було прийнято заочне рішення по справі №2-3205/09 про стягнення з [PERSON] на користь АБ «Банк регіонального розвитку» заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 708 092,35 гривень та судові витрати у сумі 1 730,00 гривень, а всього 709 792,35 гривень. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.11.2013 року було задоволено заяву АБ «Банк Регіонального Розвитку» про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником - ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» у зв'язку із укладенням нині оспорюваного правочину. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року ухвала суду першої інстанції залишена без змін (а.с. 48). В своїх позовних вимогах позивачка [PERSON] посилається на те, що на момент укладення оспорюваного правочину відповідачі порушили вимоги чинного законодавства, а тому Договір вважає недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності тощо. Згідно вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог встановлених ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме вільність волевиявлення учасників правочину та відповідність його їх внутрішній волі та реальність настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Частиною 1 ст. 227 ЦК України встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. При цьому, відповідно до ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Твердження в судовому засіданні представника відповідача ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» про те, що оспорюваний правочин є, як зазначено у його тексті, виключно договором відступлення права вимоги (цесії) суд оцінює критично, виходячи з наступного. Так, згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних операцій віднесено, зокрема, придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі (факторинг). Отже, операції відступлення за плату грошової вимоги законодавства, яка виникла з валютного кредитного договору, згідно до вимог вищевказаних норм підпадає під визначення факторингу, як особливого виду відступлення права вимоги, що має відповідне спеціальне регулювання у законодавстві. За таких обставин, обґрунтованим слід визнати посилання на положення ст. 235 ЦК України, якими встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. При цьому, суд враховує також і те, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належить операції з факторингу. Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Відповідно до ч. 3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Послуга, яку надає фактор, підпадає під визначення фінансової послуги згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1, п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями. Згідно з нормами вказаного закону юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, потребує включення до категорії фінансової установи. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Національна комісія, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг (за вих. №11195/11-12 від 23 жовтня 2014 року) повідомила, що ТОВ «Юридична компанія «МТД груп» до Державного реєстру фінансових установ не вносилось, статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на право надання фінансових послуг не одержувало (а.с. 27-28). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За приписами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування. На виконання положень зазначеного Декрету Національний банк України прийняв «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» (затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483). Проте, відповідач ТОВ «Юридична компанія «МТД груп», про що зазначив його представник у судовому засіданні, ліцензії на здійснення валютних операцій не одержувало. Згідно ч. 3 ст. 91 ЦК юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Таким чином, вищезазначені норми передбачають укладення договорів щодо відступлення права грошової вимоги при дотриманні відповідних умов щодо заняття такою діяльністю, зокрема юридична особа повинна мати статус фінансової установи, яка відповідно до закону має відповідну ліцензію на право здійснювати факторингові операції. Статтею 227 ЦК визначені правові наслідки укладення юридичною особою правочину, якого вона не мала права вчиняти, а саме - ч. 1 даної статті встановлено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved