Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 487.20 грн. судового збору, та 250 грн. витрат на правову допомогу. Позовні вимоги мотивує тим, що 16.07.2015 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] В день укладення даного договору їй стало відомо, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON]. Відповідач [PERSON] запевнив її, що найближчим часом він зніме з реєстрації [PERSON]. Для врегулювання даного питання в п. 3.1.5 договору купівлі - продажу квартири зазначено про зняття зареєстрованих осіб з реєстраційного обліку місця проживання до 31.07.2015 року. Однак до вказаної дати, та станом на 16.09.2015 року відповідач [PERSON] з реєстраційного обліку не знятий, тобто відповідач [PERSON] не виконав умови договору купівлі - продажу. У зв'язку з тим, що відповідач зареєстрований у належній їй квартирі, вона позбавлена можливості вільно, на власний розсуд, в повному обсязі здійснювати законне право власності на нерухомість, змушена слачувати рахунки за комунальні послуги з розрахунку усіх зареєстрованих осіб. У відкритому судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] у відкритому судовому засіданні позов визнав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи в його відсутності до суду не надав. З"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS](а.с.6). Відповідно до п.1.1. даного договору [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру [ADDRESS] Згідно довідки МК ВЖРЕП № 7 від 14.07.2015 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою ВЖРЕП № 7, довідкою(витягом з домової книги)(а.с. 8, 9). Згідно п. 3.1.5 договору купівлі - продажу вказаної квартири від 16.07.2015 року, зазначено, що всі зареєстровані в даній квартирі особи знімуться з реєстраційного обліку місця проживання до 31.07.2015 року(а.с. 6, зворот). Однак до вказаної дати та станом на 16.09.2015 року відповідач [PERSON] з реєстраційного обліку не знятий, тобто відповідач [PERSON] не виконав умови договору купівлі - продажу, даний факт визнав в судовому засіданні відповідач [PERSON]. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України( далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою для скасування реєстрації у цьому житлі (ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що позивачкою в установленому порядку доведено, що відповідачі не мають права власності або інших речових прав щодо квартири, які б ґрунтувались на нормах чинного законодавства. Оскільки відповідачем [PERSON] зобов'язання щодо зняття з реєстрації, яке зазначено в пункті 3.1.5 договору купівлі - продажу спірної квартири, не виконане, суд вбачає підстави для захисту прав позивачки у заявлений нею спосіб та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідачів на користь позивача суд стягує сплачений нею судовий збір в частковому відношенні по 243 грн. 60 коп. з кожного. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Жодних доказів, що позивачкою про понесення витрат на правову допомогу суду не надано, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимоги в частині їх стягнення.

Outcome: partial