Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] заявив позов про поділ спільного з [PERSON] майна, набутого в період шлюбу. Позивач просив визнати будинок спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на ? частину будинку [ADDRESS] і право власності на ? частину земельної ділянки за цією ж адресою, поділити будинок і земельну ділянку в натурі. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що будинок придбаний під час шлюбу з позивачкою, тому він є спільним майном подружжя і позивач має право на половину цього майна. У травні 2003 року [PERSON] заявила зустрічний позов (а.с. 40, 41 т. 1), в якому просила визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що вказана частина будинку побудована під час перебування у шлюбі з [PERSON] Крім того, [PERSON] просила також поділити інше спільне майно подружжя, а саме: автомобіль «Мерседес Спринтер», автомобіль «УАЗ-452» з причепом, човен «Крим» з лафетом та мотором, багатофункціональний та фрезерний верстати. У заяві від 10 липня 2013 р. про збільшення позовних вимог (а.с. 153-155 т.1) [PERSON] просить поділити між сторонами також інше майно, придбане у шлюбі, а саме меблі, побутову техніку, опалювальне, кухонне та садове обладнання. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, а вимоги [PERSON] - задоволені частково. Майно, перераховане у заявах обох сторін, крім автомобіля «УАЗ- 452» з причепом та човна «Крим» з лафетом, визнане спільним майном подружжя і поділене, шляхом виділення у власність [PERSON] [ADDRESS] та майже всього нерухомого майна на загальну суму 472 708 грн., а [PERSON] - будинку [ADDRESS], мийки кутової та дивану-ліжка на загальну суму 611 160 грн. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 147 551 грн. 35 коп. компенсації для врівноваження часток шляхом виплати вказаної суми з депозитного рахунку ТУ ДСА України у Чернігівській області. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення місцевого суду змінити і виділити йому у власність: ? частину будинку [ADDRESS] згідно варіанту № 2 відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21.10.2013 року, ? частину квартири [ADDRESS], автомобіль «Мерседес Спринтер», швейну машину «Оверлок» ; [PERSON] виділити ? частину будинку [ADDRESS] згідно варіанту № 2 відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21.10.2013 року, ? частину квартири [ADDRESS] та все інше нерухоме майно. На думку позивача, рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким, що постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Позивач посилається на неадекватний розподіл майна між колишнім подружжям, оскільки будинок по [ADDRESS] і частина будинку по [ADDRESS] є нерівноцінним майном за своїм технічним станом. Крім того, позивач вважає, що судом першої інстанції порушені вимоги ст. 364 ЦК України і йому присуджена компенсація за частку у праві власності без його на те згоди. Позивач також вказує на те, що вартість спірного житлового будинку на теперішній час є значно вищою, ніж це вказано у висновку експертизи і стверджує, що про це він наголошував при розгляді справи у суді першої інстанції. У письмових запереченнях відповідач [PERSON] просила відхилити апеляційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, підкреслювала, що позивач зареєстрований і проживає у будинку [ADDRESS], крім неї, мешкають і інші члени сім'ї, у тому числі малолітні діти (внуки сторін) та особа похилого віку, і у разі поділу будинку вони будуть позбавлені житла. Під час апеляційного провадження позивач [PERSON] та його представник у судових засіданнях і у письмових поясненнях від 10.12.2014 року і від 09.12.2014 року наполягали на поділі будинку [ADDRESS] за варіантом № 2, запропонованим у висновку експертизи № С-160 від 21 жовтня 2013 року, з виділенням позивачу частини запропонованої експертом Співвласнику 1, а також на поділі частини будинку [ADDRESS] з виділенням йому 33/100 цього будинку відповідно до висновку експертизи № С-160 від 21 жовтня 2013 року. Позивач та його представник також визначили рухоме майна, яке на їх думку, належить виділити кожній із сторін. [PERSON] у своїх письмових поясненнях від 10.12.2014 року наполягала на поділі будинку [ADDRESS] за варіантом № 1 з вижленям їй частини, запропонованої експертом Співвласнику 2, погодилась на отримання у власність 27/100 частин будинку [ADDRESS], також визначила рухоме майно, яке бажала б отримати у власність та яке, на її думку, слід вділити позивачеві. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України. По справі встановлено, що сторони перебували у шлюбі з лютого 1984 року по грудень 2010 року. У 2002 році побудували будинок [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 14.05.2002 року, виданим на підставі рішення виконкому Деснянської у м. Чернігові ради від 22.04.2002 року № 85 (а.с. 7 т. 1). Право власності на цей будинок зареєстроване Чернігівським МБТІ за [PERSON] (а.с. 8 т. 1). За [PERSON] зареєстроване право власності на 3/5 частини будинку [ADDRESS], що вбачається з даних свідоцтва про право власності від 3.10.2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради від 21.10.2002 р. № 218 у зв'язку із зміною ідеальних часток взамін договору дарування. Поясненнями сторін, змістом договору дарування [PERSON] ? частини будинку від 15.12.1994 р. (а.с. 91-92 т.1) та актом прийняття індивідуального домоволодіння від 10.02. 1995 року (а.с. 94-95) підтверджено, що прибудова, яка вказана у технічних документах на будинок, як квартира № 3, споруджена у 1993 році, тобто під час перебування сторін у шлюбі. Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України, який був чинним на час придбання вказаного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, згідно з ч.1 ст. 28 КпШС України, частки подружжя визнаються рівними. Сторони також підтвердили, що рухоме майно, щодо якого заявлені вимоги, придбане ними в період шлюбу і також є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалюючи рішення про виділення у власність позивачеві „житлового будинку за адресою [ADDRESS]", а відповідачці житлового будинку [ADDRESS], суд першої інстанції послався на неможливість поділу частини будинку [ADDRESS] та на ст. 365 ЦК України. Проте, такі висновки суду не відповідають вимогам закону. Як вже зазначалось вище, спірне майно, у тому числі житловий будинок [ADDRESS] і частина житлового будинку [ADDRESS] ( квартира № 3), є спільною сумісною власністю сторін у справі, як колишнього подружжя, і кожен з них має право на рівну частку цього майна, тобто ? його частину. Відповідно до вимог чинного на час вирішення питання про поділ спільно сумісної власності законодавства, зокрема, ст.ст. 70, 71 СК України, ст. ЦК України, на отримання компенсації за частку у праві власності на житлові будинки необхідна згода співвласника. Позивач [PERSON] категорично не згоден на отримання компенсації за частку у праві власності на житловий будинок [ADDRESS] і наполягає на його реальному поділі. Статті 364 і 365 ЦК України, на які послався суд першої інстанції в обґрунтування застосованого ним варіанту поділу житлових приміщень між сторонами, застосовані неправильно, оскільки виділ у натурі частки кожного із співвласників житлового будинку [ADDRESS] можливий, а підстав, для припинення права на частку у спільному майні, визначених ч.1 ст. 365 ЦК України, немає. Частка у розмірі ? не може бути визнана незначною, річ є подільною. Посилання суду на неможливість поділити в натурі частину будинку [ADDRESS] є необґрунтованим. Висновок за підписом голови Деснянської районної у м. Чернігові ради (а.с. 7 т.2) , на який посилається суд, зроблений без врахування того, що одноособовим власником частини будинку, яка позначена як квартира № 2, відповідно до договору дарування від 15.12.1994 року є відповідач [PERSON] і для нього не є перешкодою необхідність влаштування тамбура перед вікном квартири № 2, запропоноване експертом, оскільки існує можливість об'єднати ці житлові приміщення. Виходячи з наведеного вище, поділу між сторонами підлягають як будинок [ADDRESS], так і частина будинку (квартира [ADDRESS] а також рухоме майно, крім автомобіля «УАЗ-452» з причепом, човна «Крим» з лафетом та мотором, оскільки відповідно до даних техпаспорта на автомобіль і причіп, документів на човен (а.с. 97-101 т. 1) власником цього майна є [PERSON] Вислухавши доводи сторін щодо варіантів поділу, суд вважає доцільним застосувати варіант № 1, запропонований у висновку експертизи № С-160 від 21.10. 2013 року з виділенням позивачу [PERSON] частини будинку для Співвласника 1, а [PERSON] частини будинку для Співвласника 2. Варіант № 1 є найбільш доцільним, зважаючи на те, що різниця у площі отриманих співвласниками частин становить лише 2, 45 кв. м, відсоток у вартості частин становить для позивача 50, 58% ( 1 099 656,50 грн.) , а для відповідача - 49,42 % (1 074 295,50 грн.), що відповідно до положень Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55, відповідає ідеальній ? частці. Цей варіант передбачає також меншу кількість необхідних переобладнань для відокремлення кожним із співвласників своїх частин будинку. Крім того, суд, виділяючи [PERSON] частину, визначену експертом для Співвласника 2, враховує, що гараж знаходиться в частині, визначеній для Співвласника 1, а автомобіль виділяється [PERSON] Вартість будинку і кожного з приміщень у житловому будинку, частини житлового будинку суд обчислює виходячи з висновку додаткової експертизи № 27-14 від 30.10.2014 р. (а.с. 27-95), якою визначена також вартість одного квадратного метра цих житлових будинків. Вартість надвірних будівель і споруд, за згодою сторін, визначається за висновком експертизи № С-160 від 21.10. 2013 року. Отже, вартість спільного майна подружжя, яке підлягає поділу, становить 2 960 032, 54 коп. ( 2 173 952 грн. - вартість будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями і спорудами; 606 21 грн. вартість частини будинку [ADDRESS] з надвірними будівлями і спорудами, при цьому вартість власне частини будинку становить 592 585 грн. = 6 224,6 х 95,2 м2; 62 528,54 грн. вартість автомобіля „Мерседес Спринтер", відповідно до висновку авто товарознавчої експертизи № 2433/14-24 від 28.08.2014 року а.с. 17-24 т.3; інше рухоме майно загальною вартістю 123 350 грн., яка визначена за згодою сторін). Вартість ? частини майна, відповідно становить 1 086 976 грн. Виходячи з того, що позивачеві [PERSON] виділяються частини житлових будинків більшої вартості, нерухоме майно слід поділити таким чином, що максимально зменшити грошову компенсацію стороні, яка отримає по вартості менше, ніж вартість ? частини спільного майна. Враховуючи вимоги сторін щодо поділу рухомого майна, суд вважає можливим виділити [PERSON] автомобіль „Мерседес Спринтер" вартістю. 62 528, 54 грн., на що згодна і відповідач, швейну машину „Оверлок", вартістю 10 000 грн. і швейну машину 1987 року вартістю 300 грн., як речі, необхідні для здійснення професійної діяльності, а також частину меблів, а саме меблевий спальний гарнітур вартістю 3000 грн.; меблевий м'який куточок для зали вартістю 5000 грн.; диван-ліжко вартістю 200 грн. Крім того, позивачу слід виділити котел для опалення будинку вартістю 2000 грн.; водонагрівальну колонку вартістю 2000 грн., враховуючи що це обладнання встановлене у частині будинку, яка виділяється саме йому. Вартість рухомого майна, яке виділяється позивачу, становить 75 028,54 грн. Все інше рухоме майно на суму 110 850 грн. слід виділити відповідачці [PERSON] Таким чином, [PERSON] отримає у власність частину спільного майна подружжя загальною вартістю 1 545 541, 04 грн., тобто на 65 525,77 грн. більше, ніж вартість ? частини, а [PERSON] отримає у власність частину спільного майна загальною вартістю 1 424 490,50 грн., тобто на 65 525,77 грн. менше, ніж вартість 1/2 частини. Відповідно, позивач зобов'язаний компенсувати відповідачці вартість частини майна до вартості ? його частини у вказаній сумі різниці. Будинок [ADDRESS] розміщений на земельній ділянці площею 0,10 га, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд і належить на праві власності [PERSON] відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 022941 від 24.02.2003 року (а.с. 136 т. 1). Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи , переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені без зміни цільового призначення. Питання переходу права на земельну ділянку у випадку набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами врегульоване ч.4 ст. 120 ЗК України. Відповідно до цієї норми право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток у праві власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Кожна із сторін у даній справі набуває права власності на ? частину житлового будинку і господарських будівель, отже кожен має право на ? частину земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, тобто на частину земельної ділянки площею 0,05 га. Реальний поділ земельної ділянки слід здійснити також за варіантом № 1, запропонованим експертом у висновку № С-160 від 21.10. 2013 року і додатку № 1.2 до цього висновку, який містить графічне зображення варіанту № 1 поділу земельної ділянки відповідно до варіанту реального поділу житлового будинку. Земельна ділянка площею 0. 0434 га не є власністю жодної із сторін у справі. Ця земельна ділянка є комунальною власністю, надана в оренду [PERSON] відповідно до договору від 12.11.2002 року , укладеного між Чернігівською міською радою і [PERSON], на 5 років (а.с.49-50 т. 1), а тому вона не підлягає поділу між співвласниками садиби. Отже, позов [PERSON] в цій частині вимог задоволенню не підлягає. При зверненні до суду з позовом [PERSON], відповідно до квитанцій (а.с. 1,2,3 т.1), сплачено 2 321 грн. судового збору. Виходячи з розміру позовних вимог сторін, які задоволені даним рішенням -1 086 976 грн., сплаті підлягає максимальна сума судового збору, визначена у підпункті 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України „Про судовий збір", тобто 3 654 грн. Відтак, з [PERSON] слід стягнути недоплачену суму судового збору 1 333 грн. в дохід держави. [PERSON] при зверненні до суду із зустрічним позовом сплатила 3 441 грн. судового збору, а тому вона також зобов'язана доплатити 213 грн. в дохід держави.

Outcome: partial