Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

У листопаді 2013 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Державної фінансової інспекції України про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. В обгрунтування вимог позивач посилався на те, що наказом № 508-о від 18 серпня 2011 року його було призначено директором Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» на підставі контракту від 18 серпня 2011 року № 95, укладеного між сторонами. 01 листопада 2013 року наказом голови Державної фінансової інспекції України Андрєєва П.П. № 864-о за порушення пп. 5.3.3 п. 5.3 контракту № 95 від 18 серпня 2011 року (зі змінами), а саме за порушення статутної діяльності підприємства, невиконання наказів і рішень Державної фінансової інспекції України позивача було звільнено із займаної посади відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України та достроково розірвано контракт. Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, оскільки вважає його звільнення незаконним та безпідставним. [PERSON] також посилається на те, що наказ про його звільнення було видано в період його тимчасової непрацездатності, засвідченої у встановленому законом порядку, без його відома і ознайомлення під розписку. 29 січня 2014 року представник позивача [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила скасувати наказ голови Державної фінансової інспекції України Андрєєва П.П. № 864-о «Про звільнення [PERSON]» від 01 листопада 2013 року, поновити його на посаді директора Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення», стягнути з Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, позивач зазначав, що його незаконне звільнення призвело до нервової та психологічної напруги, він був змушений прикласти додаткових зусиль для організації свого життя та життя сім'ї, у зв'язку з чим просив відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні фабулі позовної заяви, просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представники Державної фінансової інспекції України - Самойленко М.В. та Балась О.Л. заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] Самойленко М.В. зазначав, що листок непрацездатності, що свідчить про перебування [PERSON] на лікарняному з 01 листопада 2013 року, тобто у день його звільнення, до Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» не подавався, що порушує вимоги Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 листопада 2004 року № 532/274/136-ос/1406, відповідно до якої зворотній бік бланка заповнюється за місцем роботи застрахованої особи. У судовому засіданні представник Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» (далі - ДП «ДУКЗ») Кривозуб А.А. проти задоволення позову заперечувала та просила відмовити в його задоволенні. Зокрема, Кривозуб А.А. пояснювала, що [PERSON] був звільнений з посади директора ДП «ДУКЗ» за невиконання вимог наказу Державної фінансової інспекції України (далі - Держфінінспекції), який був викладений у листі № 11-14/349 від 02 серпня 2013 року про зняття з обслуговування автомобіля марки «TOYOTA LAND CRUISER PR», 2012 року випуску, реєстраційний номер: [NUMBER], з наступним виключенням даних витрат із фінансового плану підприємства на 2013 рік, оренда якого, в порушення п. 6.5 Статуту ДП «ДУКЗ», не була погоджена з Держфінінспекцією. Крім того, Кривозуб А.А. зазначала, що відповідно до п. 2.2. Контракту № 95 від 18 серпня 2011 року, керівник забезпечує складання в установленому порядку річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на кожний наступний рік і подає на затвердження Органу управління майном. У порушення вимог щодо прозорості відображення відомостей, викладених у звіті, витрати на утримання автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG, реєстраційний номер: [NUMBER], здійснювалися за власні кошти ДП «ДУКЗ» та мали відображатися у розділі «Витрати на утримання транспорту» (у складі адміністративних витрат) звіту, але були приховані колишнім директором ДП «ДУКЗ» [PERSON] у розділах «Інші операційні витрати» та «Витрати на збут», що порушує Положення (стандарт) бухгалтерського обліку», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 19 січня 2000 року № 27/4248, План рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18 серпня 2011 року між Головним контрольно-ревізійним управлінням України в особі голови Андрєєва Петра Петровича, який діє на підставі Положення про Головне контрольно-ревізійне управління України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 884 (далі - Орган управління майном) та [PERSON] (далі - Керівник) укладено контракт № 95, відповідно до п. 1.1. якого Керівник зобов'язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а Орган управління майном зобов'язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Керівника (а.с. 5-11). 01 листопада 2013 року наказом голови Державної фінансової інспекції України Андрєєва П.П. № 864-о за порушення пп. 5.3.3 п. 5.3 контракту № 95 від 18 серпня 2011 року (зі змінами), а саме за порушення статутної діяльності підприємства, невиконання наказів і рішень Державної фінансової інспекції України позивача було звільнено із займаної посади відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України та достроково розірвано контракт. П. 2.2. Контракту передбачено, що Керівник забезпечує складання в установленому порядку річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на кожний наступний рік і подає його для затвердження органу управління майном до 1 (першого) липня року, що передує плановому, разом із пояснювальною запискою щодо його обґрунтування. З доповідної записки заступника Голови Держфінінспекції України Якушевича Я.В. голові Держфінінспекції України Андрєєву П.П. вбачається, що наявні чисельні зауваження щодо складання та подання на затвердження фінансових планів ДП "ДУКЗ», що у порушення вимог Мінекономіки України від 21 червня 2005 року №173 «Про затвердження порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансових планів державних підприємств, акціонерних, холдингових компаній та інших суб'єктів господарювання, у статутному фонді яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) належить державі, та їх дочірніх підприємств». Так, до Державної фінансової інспекції України надійшло звернення Підприємства від 20 червня 2013 року № 13/790 щодо затвердження змін до фінансового плану на 2013 рік. Листом від 23 липня 2013 року Держфінінспекції України зобов'язала директора підприємства [PERSON] надати до 24 липня 2013 року пояснення причин відсутності у 2013 році запланованої діяльності «Неспеціалізована оптова торгівля» та обґрунтувати окремі витрати Підприємства, а саме укладені договори на надання організаційно - технічних, консультаційних, інформаційних та юридичних послуг, підтвердження витрат на утримання автомобілів на суму 180, 4 тисяч гривень, які заплановані на 2013 рік, надати договори, укладені на придбання об'єктів основних засобів (розділ 9 фінансового плану), обґрунтувати зменшення середньомісячного тиражу журналу. Однак директором підприємства [PERSON] доручення Держфінінспекції України не виконано, а зазначено в листі від 24 липня 2013 року за підписом [PERSON] прохання перенести термін надання цієї інформації у зв'язку зі здачею звітності. Також Держфінінспекцією України у листі від 02 серпня 2013 року директору ДП «ДУКЗ» було повідомлено про непогодження зміненого фінансового плану на 2013 рік та доручалося виключити з нього організаційно-технічні, консультаційно-інформаційні та юридичні послуги, а також зняти з обслуговування автомобіль марки «Тойота Ленд Крузер». У зв'язку з невиконання доручення Держфінінспекції України проект фінансового плану був повернутий підприємству 05 серпня 2013 року без погодження. Крім того, начальником Управління планування, бухгалтерського обліку та звітності Шевчуком І.В. надано доповідну записку голові Держфінінспекції України П.П.Андрєєву про недоліки щодо надання проекту фінансового плану, не виконання доручення Держфінінспекції України щодо виключення організаційно-технічних, консультаційно-інформаційних та юридичних послуг, зазначено та повідомлено, що станом на 19 серпня 2013 року ці вимоги не виконані. Приведений у відповідність із зауваженнями Держфінінспекції України фінансовий план наданий ДП «ДУКЗ» лише 02 жовтня 2013 року. З матеріалів справи вбачається, що 09 серпня 2012 року між [PERSON] та ДП «ДУКЗ» було укладено договір оренди автомобіля «Тойота Ленд Крузер», 2012 року випуску, реєстраційний номер: [NUMBER], який був нотаріально посвідчений. Листом від 05 серпня 2013 року [PERSON] повідомив першого заступника голови Держфінінспекції України про те, що автомобіль марки Т»ойота Ленд Крузер» знято з обслуговування підприємства 19 липня 2013 року. Відповідно до вимог статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. За правилами статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається. З додаткової угоди від 19 липня 2013 року вбачається, що сторони договору оренди автомобіля дійшли згоди про розірвання договору оренди автомобіля № 91 від 09 серпня 2012 року, укладеного між ДП «ДУКЗ» та [PERSON] Проте, всупереч вищенаведеним вимогам законодавства дана угода нотаріально не посвідчувалася. Відповідно до п. 13 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб'єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Мінекономіки України від 21 червня 2005 року № 173 відповідальність за недостовірність та обґрунтованість планування окремих показників несе керівник підприємства згідно з укладеним контрактом. Судом з'ясовано і це вбачається з матеріалів справи (а.с. 202- 223), що витрати на утримання транспортних засобів в Звіті про виконання фінансового плану підприємства всупереч Положенню (стандарту) бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансових планів державних підприємств, акціонерних, холдингових компаній та інших суб'єктів господарювання, у статутному фонді яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) належить державі, та їх дочірніх підприємств, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 21 червня 2005 року № 173 та Плану рахунків бухгалтерського обліку та інструкції про його застосування, затвердженого наказом міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291 занесено в розділи «Інші операційні витрати» та «Витрати на збут». Проте зазначені витрати мали бути відображені у розділі «Витрати на утримання транспорту» (в складі адміністративних витрат). За достовірність Звіту відповідно до вимог законодавства несе відповідальність керівник підприємства, в даному випадку, [PERSON], який підписує даний звіт. З копії доповідної записки Я.В. Якушевича від 01 листопада 2013 року вбачається, що директору ДП «ДУКЗ» [PERSON] було запропоновано надати пояснення щодо систематичних порушень, недоліків в роботі, проте останній відмовився надавати такі пояснення, про що директором Департаменту правової роботи А.Г. Поповим, начальником Управління внутрішнього аудиту В.В. Лисенком та начальником Управління персоналом О.М. Коворотною було складено відповідний акт (а.с. 41). Зважаючи на викладене. суд не знаходить підстав для визнання незаконним звільнення позивача за п.8 ст 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору. П. 8 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є підстави, зазначені в контракті. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми). У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення п.п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються. Згідно із ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Проте судом не встановлено та позивачем не надано доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оцінивши дослідженні у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є необгрунтованими, не доведеними, а тому задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed