Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Вказує, що з 24 лютого 2006 року перебуває в шлюбі з відповідачем, та від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Зазначає, що сумісне життя і збереження сім'ї стали неможливими, відносини значно погіршились, примирення не бажає, спільного господарства не ведуть. Просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки у розмірі 1000 грн., так як відповідач не надає добровільно допомоги на утримання дитини та просить поділити майно, а саме квартиру [ADDRESS]. Позивач позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Додатково вказала, що за час наданий судом для примирення відповідач не вчинив жодних дій, а лише намагається із незрозумілих причин затягнути розгляд справи. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, заперечував стягнення із нього аліментів в розмірі 1000 грн., визнав розмір аліментів в сумі 550 грн., в іншій частині проти задоволення позову не заперечував. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до висновку, що позов обгрунтований та підлягає до повного задоволення. Судом встановлено, що 24 лютого 2006 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 228, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають дитину - [PERSON], [INFO]. Згідно зі ст. ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України, якщо суд встановить, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї не можливо, він приймає рішення про розірвання шлюбу. Подружжя тривалий час не підтримують сімейні відносини, їх подальше спільне життя і збереження шлюбу не можливе та суперечить інтересам позивача. Шлюб існує формально і його необхідно розірвати. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України встановлено рівність батьків щодо прав та обов'язків по відношенню до дитини. Згідно ст. 182 СК України, п. 17 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд виходить з фактичних обставин справи та враховує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою, що здатна своєю працею заробляти собі на життя. На підставі встановлених і наведених судом фактів, а також з метою недопущення погіршення матеріального становища дитини та одночасно відповідача, суд із урахуванням, положень ст. ст. 141, 180, 184 СК України, приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів, а саме про доцільність стягнення їх у розмірі 650 грн., але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Такий розмір аліментів, суд вважає реально можливим для їх сплати. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Судом встановлено, що під час шлюбу сторони придбали двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,0 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 13 лютого 2007 року. У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Установивши, що на об'єкт нерухомого майна - квартиру набуто право власності за одним із подружжя [PERSON], суд приходить до висновку, що квартира є правом спільної сумісної власності подружжя, і тому слід визначити рівні частки на це майно, що також визнано відповідачем. Крім того, з відповідача на користь позивача та держави (то аліментних зобов"язаннях) підлягають до стягнення судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial