Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що в березні 2015 року позивачка познайомилася з відповідачем. Починаючи з травня 2015 року, позивачка познайомила відповідача зі своїми дітьми від першого шлюбу, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно Довідки № 13 від 25.07.2016р. про реєстрацію місця проживання особи, діти мешкають разом з позивачкою. Деякий час, позивачка, разом з відповідачем жили у цивільному шлюбі в Україні, в м. Дніпро, між нами було порозуміння та добробут, а відповідач любив дітей та надавав їм деякий час підтримку. Разом вони збиралися виїхати до Німеччини оформити шлюб та жити разом все свої майбутнє життя, строїли разом плани на спільну родину, на подальшу участь один перед одним у формуванні родини (сім`ї). Відповідач мав намір створити сім`ю та жити разом. Проте, через те, що у позивачки існував спір з колишнім чоловіком, з яким вона розірвала шлюб, укласти новий шлюб вони не могли. Тож, відповідач запропоновував купити житло, яке було б оформлене на позивачку, але воно було б їх спільним з ним майном, на що позивач дала згоду. В липні 2016 року вони спільно придбали квартиру на [ADDRESS] під ремонт, тобто в незадовільному стані, але за невеликі кошти - 499100,00 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч гривень) тисяч гривень згідно до договору купівлі-продажу від 03 червня 2016 року, бланк НАІ 646546, що посвідчений ПН ДМНО Гуфман Я.С. в реєстрі № 288. Займалася оформленням квартири позивач самостійно, замовляла за свої кошти технічну інвентаризацію (копія технічного паспорту від 23.05.2016 р.), проводила зміни та перепланування, звертаючись до будівельних компаній, які займалися ремонтом та відновленням технічного стану квартири, виготовляла акт поточних змін від 23.05.2016р.), шукала та придбавала будівельні матеріали, займалася їх доставкою, переплануванням квартири, дизайном та багато чого іншим. Оформлена квартира була на відповідача через суперечки позивача з колишнім чоловіком, який не тільки не платив аліменти дітям, але й займався шантажем, знаючи про її достатки (доходи) та кошти, які малися у неї для проведення ремонту. Відповідач надав позивачці від свого імені довіреність від 03 червня строком по 03 червня 2019 року на проведення всіх (будь-яких) дій з приводу будь-яких дій спільного майна, а саме: квартири на [ADDRESS] , яка посвідчена нотаріально ПР ДМНО Гуфман Я.С. в реєстрі № 291 від 03.06.2016 р. Позивачка вважає, що таким чином між ними був укладений договір позики, який підтверджено квитанціями, договорами про виконання робіт, довіреністю на проведення будь-яких дій, направлених на управління даним майном, за яким позивач витратила на проведення ремонтних робіт грошові кошти в розмірі 500.000,00 грн. із строком повернення грошових коштів до 03.06.2018 року. Позика є безвідсотковою. В даній квартирі позивач була зареєстрована разом з дітьми, що підтверджується Довідкою про склад сім`ї №24077 від 20.09.2016 р. і проводила там ремонт. Відповідач зазначав весь час, що усі кошти, які будуть витрачені на проведення ремонту, він сплатить незалежно від тих витрат, які будуть нею понесені. Позивач зазначає, що особисто за її особисті кошти на проведення ремонту в квартирі було витрачено сума у розмірі 500 000 гривень, а квартира приведена у стан євроремонту і стала вартувати не тільки значно більше, але й виглядає дійсно достойно та є красивою. Після того як був проведений ремонт, вона звернулася до відповідача з проханням сплатити їй ці кошти, бо хоча квартира й була її на словах, проте офіційно зареєстрована на відповідача, з яким вони мешкали весь цей час у цивільному шлюбі. Дізнавшись про це, настрої у відповідача змінилися. Між ними почалися якісь непорозуміння з приводу проведеного ремонту, хоча про витрати на ремонт він знав і надавав позивачу усіляку моральну підтримку його продовжувати робити, бо іноді у неї опускалися руки, адже вони жили весь час в цій квартирі і робили ремонт силами будівельних компаній. Проте, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти не повернув, а квартиру як обіцяв, на неї не перереєстрував. В суді позивач просила стягнути суму боргу з відповідача у розмірі 500 000,00 гривень. Позивачем було надано до суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач, повідомлений належним чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що в березні 2015 року позивачка познайомилася з відповідачем. Починаючи з травня 2015 року, позивачка познайомила відповідача зі своїми дітьми від першого шлюбу, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно Довідки № 13 від 25.07.2016р. про реєстрацію місця проживання особи, діти мешкають разом з позивачко. Деякий час, позивачка, разом з відповідачем жили у цивільному шлюбі в Україні, в м. Дніпро, між нами було порозуміння та добробут, а відповідач любив дітей та надавав їм деякий час підтримку. Разом вони збиралися виїхати до Німеччини оформити шлюб та жити разом все свої майбутнє життя, строїли разом плани на спільну родину, на подальшу участь один перед одним у формуванні родини (сім`ї). Відповідач мав намір створити сім`ю та жити разом. Проте, через те, що у позивачки існував спір з колишнім чоловіком, з яким вона розірвала шлюб, укласти новий шлюб вони не могли. Тож, відповідач запропоновував купити житло, яке було б оформлене на позивачку, але воно було б їх спільним з ним майном, на що позивач дала згоду. В липні 2016 року вони спільно придбали квартиру на [ADDRESS] під ремонт, тобто в незадовільному стані, але за невеликі кошти - 499100,00 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч гривень) тисяч гривень згідно до договору купівлі-продажу від 03 червня 2016 року, бланк НАІ 646546, що посвідчений ПН ДМНО Гуфман Я.С. в реєстрі № 288 (копія надається). Займалася оформленням квартири позивач самостійно, замовляла за свої кошти технічну інвентаризацію (копія технічного паспорту від 23.05.2016 р., проводила зміни та перепланування, звертаючись до будівельних компаній, які займалися ремонтом та відновленням технічного стану квартири, замовляла акту поточних змін від 23.05.2016р., шукала та придбавала будівельні матеріали, займалася їх доставкою, переплануванням квартири, дизайном та багато чого іншим, на що витратила 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень. Оформлена квартира була на відповідача через суперечки позивача з колишнім чоловіком, який не тільки не платив аліменти дітям, але й займався шантажем, знаючи про її достатки (доходи) та кошти, які малися у неї для проведення ремонту. Відповідач надав позивачці від свого імені довіреність від 03 червня строком по 03 червня 2019 року на проведення всіх (будь-яких) дій з приводу нашого спільного майна, а саме: квартири на [ADDRESS] , яка посвідчена нотаріально ПР ДМНО Гуфман Я.С. в реєстрі № 291 від 03.06.2016 р. Вважає, що таким чином між ними був укладений договір позики, який підтверджено квитанціями, договорами про виконання робіт, довіреністю на проведення будь-яких дій, направлених на управління даним майном, за яким позивач витратив на проведення ремонтних робіт грошові кошти в розмірі 500.000,00 (п`ятсот тисяч) грн. із строком повернення грошових коштів до 03.06.2018 року. Позика є безвідсотковою. Отримання грошових коштів відповідачем підтверджено його підписом в існуючому договорі позики. В даній квартирі позивач була зареєстрована разом з дітьми, що підтверджується Довідкою про склад сім`ї №24077 від 20.09.2016 р. і проводила там ремонт. Відповідач зазначав весь час, що усі кошти, які будуть витрачені на проведення ремонту, він сплатить незалежно від тих витрат, які будуть нею понесені. Позивач зазначає, що особисто за її особисті кошти на проведеня ремонту в квартирі було витрачено сума у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень, а квартира приведена у стан євроремонту і стала вартувати не тільки значно більше, але й виглядає дійсно достойно та є красивою. Коли був проведений ремонт, позивач звернулася до відповідача з проханням сплатити їй ці кошти, бо хоча квартира й належала позивачці на словах, проте офіційно зареєстрована на відповідача, з яким вони мешкали весь цей час у цивільному шлюбі. Дізнавшись про це, настрої у відповідача змінилися і проте, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, грошові кошти не повернув, а квартиру як обіцяв на позивача не перереєстрував. Судом таким чином встановлено, що діями відповідача позичці застосована матеріальна шкода в розмірі, який визначено в позовних вимогах та встановлена письмовими доказами, які маються в матеріалах справи. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Цивільним кодексом України. Право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи згідно з вимогами ч.3 ст.386 ЦК України, має власник. Відповідно до ч.1 і 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно до Цивільного кодексу України: Відповідно до ст. 526 ЦК України: „Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться." Відповідно до п.1 ст. 546 ЦК України: „Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком." Відповідно до ст.610 ЦК України: „Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)." Відповідно до ст.611 ЦК України „У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом: ... відшкодування збитків." Відповідно до ст.623 ЦК України: „1. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. ..3. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом." Відповідно до п.2 ст.22 ЦК України під збитками розуміють витрати, яких особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 625 ЦКУ «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом». Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зазначаю про те, що у позивача наявні оригінали письмових доказів, які додані до даної позовної заяви. Відповідно до ч. 8 ст. 28 ЦПК України позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції, викладеній в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, вважаю, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки): доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода) Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі Верховний Суд України у справі № 6-183цс14 від 3 грудня 2014 року, висловив правову позицію що згідно з вимогами частин першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. При визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність, було використано нові вузли, деталі. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Разом з тим, слід взяти до уваги, що рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002, №15-рп/2002 «У справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) (справа про досудове врегулювання спорів) «Положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так. що право особи (громадянина України, іноземця особи без громадянства юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання е правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. З огляду на викладене, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved