Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-20 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у липні місяці 2017 року між ними та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу належної йому будівлі корівника, яка знаходиться в [ADDRESS] . Зазначена будівля корівника належала [PERSON] на підставі Біржового контракту № Ч-159 від 27 жовтня 2005 року та Витягу про реєстрацію права власності від 17 січня 2006 року. Тоді позивачі передали [PERSON] грошову суму в розмірі 100000грн. за предмет купівлі-продажу, а останній передав їм ключі та документи від приміщення. На підтвердження цих обставин [PERSON] була складена письмова розписка, згідно якої вони передали грошові кошти, а останній їх отримав та зобов`язався після оформлення всіх необхідних документів для відчуження укласти з ними належний нотаріально засвідчений договір купівлі-продажу. Отже, між ними фактично було досягнуто усіх істотних умов щодо укладення договору купівлі-продажу (предмету, ціни, порядку передачі майна, тощо), однак через відсутність всієї документації для переоформлення договір не був оформлений нотаріально. На даний час позивачі готові нотаріально оформити договір купівлі-продажу, однак останній відмовляється з`являтися до нотаріальної контори для укладення договору, посилаючись на незадовільний стан здоров`я, зайнятість та брак часу, що змушує їх звертатись із даним позовом до суду. З підстав, передбачених ст.ст.220, 326, 328, 392, 629, 655 ЦК України, просили визнати дійсним договір купівлі-продажу та визнати за ними право власності на вказане майно. Позивачі [PERSON] та [PERSON] подали письмову заяву про підтримання позову. Відповідач [PERSON] позов визнав, звернувшись до суду з відповідного змісту письмовою заявою, у якій вказував, що не може в нотаріальній формі укласти договір, оскільки перебуває та невизначений час буде перебувати за межами України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що даний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, у зв`язку з чим, за переконанням суду , будь-які дії третіх осіб, що обмежують повноту використання власником наданих йому законом повноважень володіння, користування і розпорядження приналежним йому майном є неправомірними . При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як передбачено ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну суму грошей. Відповідно до ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.2 ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Як передбачено ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у зв"язку з визнанням заявлених вимог відповідачем, за наявності законних на те підстав, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Враховуючи наведене, ст.ст. 220, 319, 321, 328, 392, 629, 655 ЦК України,

Outcome: approved