Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом який обгрунтовував тим, що 26.08.2009 року між ним та відповідачем було укладено письмове зобовязання про отримання поворотної безвідсоткової грошової позики в розмірі 23000 грн., відповідно до умов якого [PERSON] отримав від СТОВ «Перемога" 23\~000 грн., які зобовязувався повертати рівними долями на протязі 7 років до 01.09.2016 року по 300 гривень щомісячно. В звязку з тим, що відповідач в порушення вимог зобовязання виплати проводив нерегулярно і меншими сумами, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в сумі 20\~949 грн., рішенням Чорнухинського районного суду Полтавської області від 03.02.2012 року позов СТОВ «Перемога» було задоволено повністю, а саме стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики від 26.08.2009 року в розмірі 20 949 грн. та 209,49 грн. сплаченого позивачем судового збору, а всього 21 158 грн. 49 коп. Ухвалою Апеляційною суду Полтавської області від 20.03.2012 р. вказане рішення Чорнухинського районного суду залишено без змін. 23.04.2013 року відділом державної виконавчої служби Чорнухинського районного управління юстиції відкрито провадження на підставі виконавчого листа №2/1629/5/2012 від 17.04.2013 року. Посилаючись на те, що дії державного виконавця не принесли бажаного результат, не всі грошові кошти перераховані на користь позивача і протягом тривалого часу борг залишається невиплаченим, а його вартість внаслідок економічної деградації знизилась, просив стягнути з відповідача 21\~158, 49 грн. заборгованості за договором позики, 16\~736, 36 грн. заборгованості з урахуванням індексу інфляції за період з 03.02.2012 р. по 22.01.2016 р., 2\~521, 62 грн. заборгованість з урахуванням 3% річних за період з 03.02.2012 р. по 22.01.2016 р., а всього 40\~416,47 грн. Ухвалою Чорнухинського районного суду від 03.02.2016 р. у відкритті провадження за вказаним позовом в частині стягнення боргу за договором позики в сумі 21 158, 49 грн. відмовлено на підставі п.2 ч.2 ст.122 ЦПК України. 09.03.2016 р. під час судового розгляду справи представником позивача [PERSON] був наданий уточнений позов, в якому просив стягнути з відповідача 13\~473, 14 коп. сума інфляційних збитків та 3% річних за період з 03.02.2012 р. по 09.03.2016 р. згідно з наведеним у заяві розрахунку, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 1\~378 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав повністю в повному обсязі та обґрунтував їх тими ж обставинами. Відповідач позов заперечував посилаючись на те, що він не ухиляється від виконання рішення Чорнухинського районного суду від 03.02.2012 року, оскільки його борг перед позивачем ним погашається по мірі можливості. Також заперечував наведені у позові розрахунки інфляційних збитків та 3% річних, які вважав недостовірними і неправдивими. Крім того зазначив, що згідно з вимогами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» йому як військовослужбовцю, який брав участь в антитерористичній операції, штрафні санкції, пеня за невиконання зобовязань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 26.08.2009 року між СТОВ «Перемога» та [PERSON] було укладено договір позики відповідно до якого останній отримав 23 000 грн. на придбання будинку та зобов'язувався повернути суму позики протягом семи років до 01 вересня 2016 року, з щомісячною сплатою по 300 грн. В звязку з тим, що відповідач бу не сплачував коштів згідно з умовами договору, рішенням Чорнухинського районного суду від 03.02.2012 року з останнього на користь позивача було достроково стягнуто заборгованість за договором позики від 26 серпня 2009 року у розмірі 20 949 грн. та 209,49 грн. сплаченого позивачем судового збору, а всього стягнуто 21 158 грн. 49 коп (а.с.11,13). Зазначене рішення ухвалою Апеляційною суду Полтавської області від 20.03.2012 р. залишено без змін (а.с.14-16). В силу ч.3 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. В послідуючому за вказаним судовим рішенням 17.04.2013 р. було видано виконавчий лист №2/1629/5/2012, на підставі якого за заявою позивача відділом державної виконавчої служби Чорнухинського районного управління юстиції в Полтавській області (далі відділ ДВС) 23.04.2013 р. було відкрите виконавче провадження (а.с.12, 17). Як вбачається з довідки відділу ДВС та відміток державного виконавця на копії виконавчого листа №2/1629/5/2012 від 17.04.2013 р. станом на 05.02.2016 року сума боргу з виконання даного виконавчого провадження складає 13\~064,22 грн., борг в сумі 8\~094,27 грн. сплачений, а постанова державного виконавця направлена за місцем отримання доходу [PERSON] (а.с.40, 59). З картки рахунку 385 СТОВ «Перемога» за січень 2012 грудень 2015 року видно, що заборгованість [PERSON] перед позивачем за зазначений період складає 12\~727, 55 грн. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №\~\~6-3019цс15 від 13.01.2016 року, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. 20.01.2016 року під час розгляду справи №6-2759цс15 Верховним Судом України висловлена наступна правова позиція. Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Стаття\~625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобовязання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Частиною\~другою статті\~625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід зясувати: чи існує зобовязання між сторонами, чи це зобовязання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобовязання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. \~ Передбачена статтею\~625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (стаття 625 ЦК України). В силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у звязку з тривалим невиконанням рішення Чорнухинського районного суду Полтавської області від 03.02.2012 року, які врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання (статт 625 ЦК України), тому підстави для задоволення позову відсутні. З урахуванням зазначених обставин, оцінки доказів в їх сукупності та висновків Верховного Суду України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Виходячи з викладеного,

Outcome: dismissed