Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

У провадженні Святошинського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за основним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя. В обгрунтування позовних вимог за основним позовом, позивач вказує, що 27.08.2011 р. Позивач та Відповідач одружились, у Позивача та Відповідача народилися діти: [INFO] - [PERSON] та [INFO] - [PERSON] В шлюбі була побудована двокімнатна квартира загальною площею 52,7 кв.м. та житловою - 31,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №251917391 від 21.01.2016р. та Технічний паспорт на квартиру (інвентаризаційна справа №2143872) від 01.11.2014р. є в справі). Відповідно до довідки ТОВ «ГАРТ-ІНВЕСТ» №2027 від 28.04.2016р., яка є в справі, Позивач проживає у вказаній квартирі. За цю квартиру Позивач сплатив загалом 463 760,00 грн.: згідно квитанції №2355446 від 24.10.2013р. він сплатив 462 264,00 грн. та згідно квитанції №273 від 15.01.2016р. (доплата за додаткові квадратні метри квартири) - 1496,00 грн. (обидві квитанції додаються). З цих квитанцій, Договору №25-3-25 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 21.10.2013р. (далі - Договір), Додаткової угоди №21/3 ВР від 15.01.2016р. до Договору (далі - Додаткова угода) та Довідки ЗАТ «Українська будівельна компанія» про сплату Позивачем 100% вартості квартири (далі - Довідка), вбачається, що вартість квартири складає 463 760,00 грн. Із посиланням на вимоги ст.ст. 60, 71 СК України, ст. 372 ЦК України позивач вказує, що за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменше з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Такими обставинами, вважається той факт, що Позивач, непогано заробляючи і працюючи в Києві з 2005р., постійно відкладав кошти для купівлі двокімнатної квартири в м.Києві як до шлюбу (це були його особисті кошти, в тому числі і з його депозитних рахунків), так і під час шлюбу, та при купівлі спірної квартири має 350 000,00 грн. власно зароблених коштів, вклав ці гроші в квартиру та сплатив % вартості цієї квартири. Це випливає з розрахунків на підставі Довідки (індивідуальні відомості про застраховану особу, а саме: Позивача) форми ОК-5 з Пенсійного фонду України за період з 2005р. по 2013р., яка додається до справи та з якої вбачається: яку зарплату Позивач отримував і які кошти заощаджував та відкладав на купівлю квартири. Крім того Позивач до і після одруження постійно отримував грошову допомогу від своїх батьків, які добре заробляли, в тому числі він отримав від них кошти і на часткову сплату за спірну квартиру. Отже, кожен з подружжя має право отримати свою частку в спільному майні в натурі, а при неможливості поділити частину майна в натурі - визначити частку в тій частині майна, яку не можливо поділити в натурі. Таким чином Позивач пропонує визначити на праві спільної часткової власності частки сторін у вищевказаній квартирі таким чином: Позивачу, з урахуванням його вкладу - 3/4 частки цієї квартири, а Відповідачу - 1/4 частки цієї спірної квартири. Цю квартиру в натурі поділити між сторонами не є можливим, тому що вона є неподільним майном. Майно, яке придбано в шлюбі і є в спірній квартирі на суму 150 332 грн. Позивач залишає Відповідачу. Відтак ціна позову буде така: 463 760,00 : 4 х 3 = 347 820,00 грн., а тому позивач просить суд, поділити майно подружжя таким чином: [PERSON] виділити в спільну часткову власність 3/4 частки двокімнатної квартири загальною площею 52,7 кв.м. та житловою - 31,5 кв.м. за адре: [ADDRESS] ; [PERSON] виділити в спільну часткову власність 1/4 частку двокімнатної квартири загальною площею 52,7 кв.м. та житловою - 31,5 кв.м. за адр [ADDRESS] . Відповідач за основним позовом [PERSON] , не погоджуючись із основним позовом подала до суду відзив на позовну заяву та вказувала, що на момент знайомства з позивачем (2009р) зібраних коштів у нього не було зовсім , їх сім`ї допломогали фінансово, одягом та продуктами харчування батьки відповідача. Відповідач вказувала, що батьки позивача теж допомагали , але набагато менше, спільний депозит з позивачем вони відкрили після весілля у 2011 році, саме тоді ми і почали збирати кошти на квартиру. Депозит був на ім"я позивача, так як він працював в банківській сфері і знав про вигідні відсотки та всі ризики депозитів у банках. Зібраних коштів на момент 2013 року не вистачало для купівлі нової квартири, а платити досить довгий час за найману не хотілося. Тому вона позичила у тітки 20000 $, які вони добавили до їх депозиту і купили квартиру. Більша частина з них була використана на ремонт і меблі. Також під час ремонту вони позичали гроші у сестри позивача 20 000 гривень, але вони повернули десь за 3 місяці. У 2014 році був різкий скачок курсу валют і запланованих коштів на ремонти нам не вистачало . Тому позивач брав у своєму банку кредити приблизно 65 000 гривень . Відповідач вказувала, що їх сім`я із позивачем не склалася і позивч пішов жити до коханки , покинувши відповідача з двома дітками ,один з яких був новонародженим . Просить суд дозволити їй сплатити [PERSON] суму ,яку він та його батьки реально внесли в квартиру [ADDRESS] .Це 10 000 (десять тисяч) $ США. Та переписати квартиру повністю у моє розпорядження . Відповідач за основним позовом подала до суду зустрічний позов та вказувала,що в ході розгляду справи Позивач зменшував розмір позовних вимог і в останній уточненій позовній заяві від 10.04.2018 р. (а.с. 159-160) з урахуванням позиції Позивача, вказаної у відзиві на первісну позовну заяву, Позивач вважає, що суд має відійти від принципу рівності частин подружжя і визначити їх в наступному розмірі: 3/4 за Позивачем і 1/4 - за Відповідачем. Свої вимоги Позивач обґрунтовує наступним. Квартира була придбана в т.ч. на підставі договору № 5-3-25 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 21.10.2013 р. в період, коли Позивач і Відповідач перебував в шлюбі, який 27.08.2011 р. був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмільник Хмільницького міськрайонного управління юстиції Вінницької області в Книзі реєстрації шлюбів з актовим записом № 139. Право власності на Квартиру виникло 16.01.2016 р. після проведення державним реєстратором Клочко Т.П. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві державної реєстрації, де Квартирі був присвоєний реєстраційний номер 831662880000. Квартира є спільним майном подружжя (Позивача і Відповідача). Квартира придбавалась за спільні кошти подружжя і з урахуванням їх спільної праці, придбавалась в інтересах сім`ї, коли Позивач і Відповідач перебували в шлюбі, була облаштована для цілей проживання сім`ї, де сім`я і проживає: Позивач і її діти. [INFO] Позивач народила сина, [PERSON] [INFO] - сина, [PERSON] Станом на 12.07.2018 р. і на 19.02.2019 р. , згідно з даними актів про не проживання, складеними в т.ч. за участю голови ОСББ Клавдіївська 40-Г, [PERSON] , було встановлено, що Відповідач не проживає в Квартирі з 12.06.2017 р.. проте Відповідач є зареєстрований по [ADDRESS] . Позивач за зустрічним позовом вказувала, що шлюб між Позивачем і Відповідачем розірвано за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.11.2018 р. у справі № 759/13826/17, яке 8.01.2019 р. набрало законної сили. Згідно з актом обстеження умов проживання дітей від 05.10.2018 р., складеним працівниками служби у справах дітей Київської міської державної адміністрації, встановлено, що в Квартирі проживають три особи: Позивач і її два сини: [PERSON] (2013 р.н.) і [PERSON] (2016 р.н.). Дітям умови для проживання забезпечені. В цьому ж акті вказано, що Позивач отримує від Відповідача аліменти і останній з лютого 2017 року не проживає в Квартирі. Встановлено, що з боку Відповідача також оплачуються комунальні послуги за Квартиру . В графі «Засоби та можливості батьків, осіб які їх замінюють, для виховання, утримання та розвитку дитини (в тому числі, спосіб життя батьків)» вказується, що Позивач отримує також допомогу зі сторони своїх батьків. За рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017 р. у справі № 759/6884/17 Відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти в розмірі по 1/6 частині на кожну дитину від всіх видів його доходів щомісячно до досягнення найстаршою дитиною - повноліття, починаючи з 06.05.2017 р. Такі аліменти складають 4 922,00 грн. на обох дітей, тобто по 2 461,00 грн. на одну дитину. Позивач за зустрічним позовом вказувала, що Святошинський районний суд м. Києва прийняв рішення від 13.07.2018 р. у справі № 759/7004/18, в рамках якої зобов`язав Відповідача починаючи з 8.05.2018 р. сплачувати щомісячно аліменти у розмірі 1/6 частин від усіх видів заробітку (доходу) на користь Позивача до досягнення [PERSON] 3-й річного віку. Позивачу не вистачає тієї кількості аліментів на дітей, яку сплачує Відповідач, в частині фізичного, духовного розвитку та лікування. Про витрати на себе Позивач може говорити тільки в останню чергу: коли забезпечені витрати на дітей. Частина 3 ст. 70 Сімейного кодексу України (надалі - «СК України») вказує, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивач за зустрічним позовом вказувала, що діти проживають з Позивачем в Квартирі, що є спільним майном подружжя. Фактичні середні витрати Позивача за останні 3 календарні місяці на дітей для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування складають приблизно 18 608,62 грн., де по факту за три місяці було витрачено - 55 825,85 грн. Фактичних же доходів від отриманих аліментів за період 3-й календарні місяці від Відповідача всього 14 766,00 грн. (4 922,00 грн. - щомісячна виплата). Різниця необхідних коштів для утримання дітей за останні 3-й календарні місяці із отриманими від Відповідача складає - 41 059,85 грн. Тобто ці кошти треба постійно десь брати і їх надання щомісячно забезпечують батьки Позивача. 1 це сума тільки за три місяці; в річному еквіваленті ця сума буде значно більшою. В пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11, вказується, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд, згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Позивач вказує, що з 12.08.2010 р. по 4.01.2011 р. працювала в ТОВ «АДІДАС-УКРАЇНА»; з 4.05.2011 р. по 12.05.2015 р. - в Філії УАК-1 ПАТ «УКРАЇНСЬКА АВТОМОБІЛЬНА КОРПОРАЦІЯ», аз 13.05.2015 р. по сьогоднішній день - в ТОВ «ГРАНД-ПЕТРОЛ» (див. додаток № 1 до відзиву на позовну заяву від 12.02.2019р.). З вересня 2013 року по червень 2016 року (включно) Позивач отримувала від Держави (через Управління соціального захисту населення Великоолександрівської районної державної адміністрації Херсонської області) на [PERSON] допомогу при народженні і, відповідно, перебувала у відпустці по догляду за дитиною до 3-ї років. В травні 2015 року Позивач намагалась повернутися на роботу але через малолітнього сина, [PERSON] не змогла працювати на повний день (пропрацювала лише певну частину часу в травні 2015 року). В липні 2016 року Позивач була переведена в ТОВ «ГРАНД-ПЕТРОЛ» (п. 5) ст. 36 КЗпП України) і рахується за цим місцем роботи по сьогоднішній день. З жовтня 2016 року з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат почала отримувати допомогу при народженні другої дитини, [PERSON] І з цього ж часу (з жовтня 2016року) по сьогоднішній день перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. В період же, коли Позивач була вагітною і доглядала за малолітнім [PERSON] , а зараз доглядає за малолітнім [PERSON] , не мала можливості працювати і отримувати заробітну плату / дохід. Дана обставина є поважною. З огляду на викладене вище, та з урахуванням того, що [PERSON] майже 5,5 років, а Дамір - 2,5 роки, то суд має взяти до уваги інтереси даних малолітніх дітей, як про це прямо вказано в положенні ч. З ст. 70 СК України. Також суд має взяти до уваги той факт, що отримуваних від Відповідача аліментів на дітей не вистачає для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування двох малолітніх дітей. Лише за три календарні місяці різниця від отриманих від Відповідача коштів і фактичними потребами складає 41 059,85 грн. Цю різницю покриває дохід, який отримується від батьків Позивача але не від Відповідача. Позивач за зустрічним позовом вказувала, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних срав в своїй ухвалі від 29.04.2015 р. у справі № 6-2129св14 зазначив, що «... факт недостатності розміру аліментів, які неповнолітні діти, непрацездатні повнолітні діти одержують для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, може бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя при поділі спільного майна.». До такого ж висновку дійшов цей же суд у іншій справі № 6-9066св1514, де в ухвалі від 9.09.2015 р. зазначається, що «... відступаючи від рівності часток у праві спільної сумісної власності та визнаючи за позивачем право власності на 2/3 частини спірної квартири, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обгрунтованого виходив із того, що розмір аліментів, які позивач отримує на неповнолітніх дітей, зокрема, на малолітню дитину- інваліда, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування.». Відповідач за зустрічним позовом зустрічний позов не визнав, вказував,що зустрічна позовна заява про поділ майна подружжя подана до суду з порушенням строків, визначених в ст. 178 ЦПК України. Згідно довідок АБ «КЛІРИНГОВИЙ ДІМ» за вих.№01-08/861 від 22.03.2019р., які додаються, мій загальний отриманий «на руки» дохід становив 25 886,38 грн. ((14 518+4 839+12 800)-19,5% = 25 886,38), 50% цього доходу я сплачую на аліменти: на дітей - 8 628,79 грн. (25 886,38 : 6 х 2 = 8 628,79) та на [PERSON] - 4 322,65 грн. (25 886,38 : 6 = 4 322,65). [PERSON] визнає в своєму зустрічному позові, що я повністю сплачую аліменти, крім того вона сама вказує у зустрічному позові, що отримує 860 грн. державної допомоги. Згідно з чинним законодавством України прожитковий мінімум на одну дитину до 6 років, який є мінімально достатнім для повного фізичного і духовного розвитку дитини, встановлено на рівні 1 626 гривень в місяць. В свою чергу, лише на дітей [PERSON] отримує загалом 9 488,79 грн. щомісячно (8 628,79 + 860 = 9 488,79), що майже в тричі перевищує прожитковий мінімум на кожну дитину. Зустрічна позовна заява обґрунтовується двома актами про непроживання, укладеними, як вказує представник [PERSON] , в присутності Голови ОСББ, ці обидва акти містять ознаки фіктивних документів, оформлені не належним чином, а тому отримані з порушенням порядку, встановленого законом і на їх підставі не можна встановити дійсні обставини справи та у відповідності до ст.ст. 78, 79 ЦПК України є недопустимими та недостовірними доказами, до того ж такими, що не стосуються суті справи. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.1 п.1.ч.2, ч.3,ч.4 ст.16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом .3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифіковано Україною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права,свободи,визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Верховний суд України у постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 зробив наступний висновок,що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захист, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України (ст..8,9) та Конвенції мають вищу юридичну сил, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту,тобто таким, що відповідає змісту порушеного права,характеру його правопорушення та наслідком,спричиненим порушенням. Відповідно до ст. 57 СК України, «особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності». Верховний Суд України у своїх постановах - від 16.12.2015р. по справі № 6-2641цс15,- від 12.10.2016р. по справі № 6-846цс16, висловив наступну Правову позицію щодо застосування норм СК України:«Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя», аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у Постанові (ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р.) Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя». Згідно ст. 60 СК України Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя,Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 61СК України Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.\Офіційне тлумачення положення частини першої статті 61 див. в Рішенні Конституційного Суду № 17-рп/2012 від 19.09.2012\. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.3. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.4. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1ст. 70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що сторони у справі між собою договори щодо спірної квартири не укладали, шлюбний договір не укладали. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А тому суд дійшов висновку, що основний та зустрічний позови підлягають задоволенню частково, із врахуванням того, що сторони набули спірне майно під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, інщі обґрунтування за основним та зустрічним позовом щодо відступу від рівності часток на увагу не заслуговують, оскільки є необґрунтованими.

Outcome: partial