Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (надалі ПАТ КБ «Надра»), в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію [PERSON], звернулися в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра», назву якого було змінено на ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] був укладений договір «Автопакет» №22-Т/6-В, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 19700, 00 доларів США під 13,2% на місяць, зі сплатою мінімального платежу в сумі 368, 00 доларів США щомісячно до 18 числа, з кінцевим терміном повернення кредиту до 14.02.2015 року. У звязку з реструктуризацією кредитної заборгованості 27.07.2010 року між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] до Договору «Автопакет» №22-Т/6-В від 14.02.2008 року було укладено Додаткову угоду № 1 та Додаткову угоду № 2 за умовами яких встановлено мінімальний необхідний платіж в сумі 363,33 доларів США та новий графік погашення кредиту. Відповідач [PERSON], скориставшись кредитними коштами, свої зобов'язання, щодо погашення кредитної заборгованості не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 25.05.2015 року складає 10001,36 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 208396,87 грн., з яких: заборгованість за кредитом 8863, 10 доларів США (184679,11 грн.), заборгованість по відсотках 472,54 доларів США (9846,25 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту 665,72 доларів США (13871,51 грн.). Згідно постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ КБ «Надра» до неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 26 від 05.02.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра», на підставі якого 06.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра». Тому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в сумі 10001,36 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 208396,87 грн. Разом з тим, 21.09.2015 року представником позивача [PERSON] [PERSON] до суду поданий зустрічний позов до ПАТ КБ «Надра», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ КБ «Надра» [PERSON], про поновлення строку позовної давності для захисту порушеного права, захист прав споживачів та визнання кредитного договору, договору застави та додаткових угод недійсними. Зустрічний позов мотивований тим, що [PERSON] отримав споживчий кредит у ПАТ КБ «Надра» для купівлі автомобіля у ТзОВ «Автоальянс-Захід», однак банк неналежно виконав вимоги ЗУ «Про захист прав споживача» та не дотримався істотних умов договору, зокрема: не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед та під час укладення договору забезпеченого заставою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від реальної відсоткової ставки та розміру абсолютного подорожчання кредиту, що обмовлена між сторонами кредитного договору, а також не повідомив про всі ризики для споживача внаслідок зміни курсу долара США до національної валюти Україні. Вважає, що Договір про надання споживчого кредиту №22-т/6-В від 14.02.2008 року був укладений під впливом обману, з порушенням істотних умов та вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», що дає правові підстави визнати даний правовий недійсним, а також визнання недійсними правочинів які були укладені для його забезпечення, а саме: Додаткову угоду №1, №2 від 27.07.2010 року, Додаткову угоду №3, №4 від 21.06.2012 року, додаток № 2 до Додаткової угоди № 3 від 21.06.2012 року, Договір застави майнових прав № 22-Т/6-В/МП від 21.06.2012 року. Просить визнати недійсними вищевказані правочини. Також просить поновити строк позовної давності, оскільки Додаткових угод №3, №4 від 21.06.2012 року до спірного кредитного договору він не підписував, і про їх наявність дізнався лише на початку жовтня 2012 року від своєї матері [PERSON], яка повідомила, що сама підписала вказані правочини. Непогоджуючись із зустрічним позовом, представником позивача ПАТ КБ «Надра» - [PERSON] до суду подане заперечення, в якому посилаючись на те, що на час укладення кредитного договору, позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним, тому відсутні підстави для визнання недійсними кредитного договору, договору застави та додаткових угод. Просить відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 року № 83 «Про віднесення ПАТ КБ «Надра» до неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 26 від 05.02.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра», на підставі якого 06.02.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Надра». Судом встановлено, що між ВАТ КБ «Надра», який перейменовано у ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] було укладено договір «Автопакет» № 22-Т/6-В від 14.02.2008 року (надалі Договір «Автопакет»), за умовами якого позичальник [PERSON], на умовах забезпеченості, платності, строковості та повернення грошових коштів, отримав кредит в сумі 19700, 00 доларів США на придбання автотранспорту зі сплатою 13,2% річних з кінцевим терміном погашення до 14.02.2015 року. Пунктами 2.2.1, 2.2.3 Договору «Автопакет» визначено суму мінімально необхідного платежу 368,00 доларів США, яку позичальник має вносити щомісячно до 18 числа. Пунктами 3.1.1, 3.1.2 Договору «Автопакет» забезпечено виконання зобовязань щодо погашення кредиту шляхом передачі у заставу автотранспорту, який належить заставодавцю, вартість якого за домовленістю сторін складає 124800,00 грн., що по офіційному курсу НБУ еквівалентно 24713, 00 доларів США. Згідно заяви на видачу готівки № 649 від 14.02.2008 року [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 19700,00 доларів США, що у гривнях еквівалентно 99485,00 грн. Факт укладення між сторонами Договру «Автопакет» та отримання кредитних коштів у визначеному договором розмірі сторонами не оспорюється. Пунктом 8.2 Договору «Автопакет» визначено, що зміни та доповнення до цього договору вностяться шляхом укладення додаткових угод, які підписуються банком та позичальником. Додатковою угодою № 1 від 27.07.2010 року до Договору «Автопакет» за домовленістю сторін були внесені зміни, а саме змінено розмір щомісячної суми мінімального необхідного платежу на 363,33 долари США, а додатком № 1 до даної угоди встановлено графік погашення кредиту позичальником. Додатковою угодою № 2 від 27.07.2010 року до Договору «Автопакет» встановлено графік погашення кредиту позичальником. Додатковою угодою № 3 від 21.06.2012 року до Договору «Автопакет» позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надано грошові кошти в сумі 4994,84 грн. зі сплатою 15,00% річних з кінцевим терміном повернення 14.02.2016 року. Додатком до Додаткової угоди № 3від 21.06.2012 року до Договору «Автопакет» встановлено графік погашення кредиту позичальником, згідно якого у період з 20.07.2012 року по 20.05.2013 року щомісячний платіж з урахуванням відсотків складає 455 доларів США, а до 20.06.2013 року 403,30 доларів США. Додатковою угодою № 4 від 21.06.2012 року до Договору «Автопакет» позичальнику було прощено нараховану неустойку (штраф та пеню) у розмірі 141,49 доларів США. Вищевказані правочини містять підписи сторін та печатку Банку-кредитора. Випискою по кредитному рахунку позичальника встановлено, що 29.01.2015 року відбулася остання сплата кредиту в сумі 437,91грн. З розрахунку суми боргу вбачається, що загальна заборгованість [PERSON] перед банком станом на 25.05.2015 року складає 10001,36 доларів США, що по курсу НБУ (1 долар США = 20,836853 грн.) еквівалентно 208396,87 грн., з яких: заборгованість за кредитом 8863, 10 доларів США (184679,11 грн.), заборгованість по відсотках 472,54 доларів США (9846,25 грн.), пеня за прострочення сплати кредиту 665,72 доларів США (13871,51 грн.). Даний розрахунок здійснений з урахуванням умов Договору «Автопакет» та Додаткових угод №1, №2, №3, №4 та додатку № 2 до Додаткової угоди № 3. Обґрунтовуючи вимоги про визнання договорів недійсними, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що приховуючи від нього сукупну вартість кредиту, банк ввів його в оману стосовно сукупної вартості кредиту та можливі ризики внаслідок зміни курсу долара США до національної грошової одиниці Україні, що суттєво впливає на права та обов'язки позичальника, як споживача. Відповідно до ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як зазначено в п. 8.1 Договору «Автопакет», цей договір укладений у відповідності до частини 2 статті 628 ЦК України, що є різновидом змішаного договору в якому містяться елементи двох різних договорів кредитного та застави. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено частиною ст. 627 ЦК України. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №15-рп/2011 (справа № 1-26/2011 справа про захист прав споживачів кредитних послуг), яким зазначається, що положення закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 ч. 1, ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Крім того, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина 1 статті 634 ЦК України). Пунктом 14 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 11 ст. 11, ст. 18, 19, 21 Закону України від 12 травня 1991 р. "Про захист прав споживачів", визначені обов'язкові умови кредитних договорів, а саме: під час укладення договору про надання споживчого кредиту відповідач порушив вимоги частини 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не повідомив позивача в письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги містить Постанова Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які розроблено відповідно до пункту 4 ст.7 Закону України « Про національний банк України», статей 47, 49, та 56 Закону України «Про банки та банкову діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної та матеріальної шкоди через надання свідомо не достовірної інформації. Пунктами 1.1., 2.2.-2.5, 3.1-3.3 Правил визначено, що Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Підпунктом 3.1 пункту 3 банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Як вбачається з Договору «Автопакет» та Додаткових угод №1, №2 до нього, зазначені правочини відповідають вимогам вищенаведеного законодавства і його умови є зрозумілими та не містять оманливої для позичальника інформації. Крім того, [PERSON] сплачував кредитні платежі у відповідності до графіку та розміру щомісячних платежів, тобто усвідомлював вартість кредиту та його умови, і лише після значного збільшення курсу долара США відносно гривні у нього виникли проблеми із платоспроможністю. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, тобто належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено кредитною угодою. В порушення умов договору та статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач [PERSON] належним чином умови кредитного договору не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Разом з тим, доводи [PERSON] про те, що він особисто не підписував Додаткові угоди №3, №4 до Договору «Автопакет» підтверджується показами свідка [PERSON], яка вказала, що вона є матірю позичальника і саме вона підписала Додаткові угоди №3, №4 та додаток №2 до Додаткової угоди №3, а також поясненнями представника позивача за первісним позовом [PERSON], який визнав даний факт, тому зазначена обставина в силу ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню і відповідно є підставою для визнання даних правочинів недійсними, оскільки у п 8.2 Договору «Автопакет» визначено, що зміни та доповнення до цього договору вностяться шляхом укладення додаткових угод, які підписуються банком та позичальником. Таким чином, кредитор хоча й має право вимагати виконання зобовязань по Договору «Автопакет», однак розяснення суду про необхідність подання розрахунку заборгованості [PERSON] без урахування Додаткової угоди №3, №4 та додатоку №2 до Додаткової угоди №3 представником позивача за первісним позовом не були взяті до уваги і такого розрахунку суду надано не було, як і не було заявлено сторонами клопотань про призначення бухгалтерсько-економічної експертизи для визначення суми заборгованості з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, що позбавляє суд можливості встановити дійсну суму кредитної заборгованості та ухвалити обєктивне рішення, однак зазначена обставина не є перешкодою для повторного звернення до суд з даною вимогою після усунення встановлених недоліків. Щодо вимоги представника позивача по зустрічному позову [PERSON] [PERSON] про поновлення строку позовної давності для захисту порушеного права, суд приходить до переконання про необхідність задоволення такої вимоги лише в частині позовних вимог про визнання недійсними Додаткової угоди №3, №4 від 21.06.2012 року, додатку № 2 до Додаткової угоди № 3 від 21.06.2012 року, оскільки в судовому засіданні встановлено, що дані правочини [PERSON] не підписував і про їх наявність дізнався лише на початку жовтня 2012 року, тоді як зустрічний позов поданий до суду 21.09.2015 року, тобто в межах трирічного строку, визначеного ст. 257 ЦК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вважає за необхідне компенсувати судовий збір в частині задоволених позовних вимог по зустрічному позову в сумі 551,20 грн. за рахунок держави, оскільки згідно ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, а також в силу п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», норма якого діяла на момент звернення позивача за первісним позовом до суду, від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Відповідно до ч. 2 ст.88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі наведеного та ст.ст. 3, 4, 6, 10 13, 15, 203, 215, 509, 526, 627, 628, 640, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ч. 2, 4, 5, 11 ст. 11, ст. 18, 19, 21 Закону України від 12 травня 1991 р. «Про захист прав споживачів"», рішення Конституційного суду України № 7-рп/13 від 11.07.2013року по справі № 1-12/2013, Рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг),

Outcome: partial