Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу в обгрунтування своїх вимог вказуючи на те, що 19.05.1995 року між нею та відповідачем по справі був укладений шлюб, від якого сторони мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], 1998 р. народження, який після розірвання шлюбу залишиться проживати з позивачкою по справі. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя та сімейні відносини, через що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. Спору по майну не має. Посилаючись на ст. ст. 110, 112 СК України позивач просив розірвати шлюб, зареєстрований між ним та відповідачем по справі 19.05.1995 року відділом РАГС виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська по актовому запису № 437. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги про розірвання шлюбу повністю підтримала, при цьому після розірвання шлюбу просила залишити за нею дошлюбне прізвище «[PERSON]» та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги повністю не визнав та просив не розривати шлюб між ним та позивачкою. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного: - як встановлено в судовому засіданні 19.05.1995 року між сторонами зареєстровано шлюб, від якого останні на час розгляду справи в суді мають одну неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Дане підтверджено в судовому засіданні копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.07.1998 року (а.с. 5) та копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 22.07.1998 року (а.с. 5). В судовому засіданні позивачка пояснила, що в 2005 році відповідач поїхав на заробітки, при цьому деякий час періодично приїздив додому привозячи гроші та продукти, або передаючи такі. Однак, з кожним роком додому відповідач став приїздити все рідше і рідше, не допомагаючи нічим по господарству, що призвело до остаточного припинення шлюбно - сімейних відносин між сторонами з 2010 року. При цьому, приїжджаючи періодично додому відповідач вживав спиртні напої, влаштовував сварки, неодноразово застосовував до позивачки фізичне насильство, ображав дітей нецензурними словами. На теперішній час відповідач з будинку вивіз майже всі свої речі, за місцем реєстрації практично не проживає, перебуваючи весь час на заробітках. Позивачка вказувала, що за таких обставин не має жодного наміру проживати з відповідачем однією сім'єю та підтримувати з ним шлюбно - сімейні відносини, окрім того, неповнолітній син сторін також боїться відповідача та категорично проти з ним мешкати. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що дійсно з 2005 року поїхав на заробітки, при цьому до теперішнього часу також працює по найму. За час перебування на заробітках передавав родині гроші та продукти, однак, коли захворів, то позивачка вирішила розірвати з ним шлюб. Разом з тим вважає, що шлюб не може бути розірваний, оскільки позивачка має здійснювати за ним догляд , а також сплачувати аліменти. Окрім того, в судовому засіданні відповідач не заперечував, що дійсно під час сварок у нетверезому стані застосовував до позивачки фізичне насильство, а також те, що діти від нього відмовилися і на це їх налаштувала позивачка. Опитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що проживає по-сусідству з родиною позивачки по [ADDRESS], при цьому бачив, як в ході сварок відповідач застосовував до позивачки фізичне насильство (бив останню), ображав, а окрім того ображав нецензурною лайкою і власних дітей. Тривалий час відповідач з позивачкою не проживає, виїхавши на заробітки до м. Дніпропетровськ, при цьому позивачка власними силами виховує дітей, працює. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивачка по справі є її рідною сестрою, при цьому з 2005 року відповідач поїхав на заробітки та фактично з цього часу не проживає із сім'єю, при цьому, коли останній приїздить додому то вчиняє сварки, бійки, через що позивачка з дітьми тікає з дому та живе у неї допоки відповідач не поїде. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не дали жодних пояснень з приводу сімейних стосунків, що склалися в родині позивачки, оскільки про це їм не відомо, обмежившись показами щодо надання відповідачем матеріальної допомоги родині. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила що є названою матір'ю відповідача, при цьому, оскільки позивачка ніде не працювала, вживала спиртні напої то має на старості доглядати за відповідачем, який захворів, оскільки останній її матеріально забезпечував. Окрім того пояснила, що діти відповідача відмовилися від нього. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. За загальними правилами, шлюб має ґрунтуватися на взаємній повазі та любові одне до одного, вільній згоді жінки та чоловіка проживати у шлюбі. З показів сторін в судовому засіданні, встановлено, що почуття любові та взаємної поваги між сторонами втрачено, при цьому, постійні звинувачення відповідача в адрес позивачки в судовому засіданні про те, що остання зловживає спиртними напоями, валяється п'яною, не дбає належним чином про господарство, які до речі жодними доказами не підтверджені останнім, не свідчать про наміри відповідача примиритися з позивачкою та зберегти сім'ю на засадах любові та поваги одне до одного. Відповідач наголошував, що бажає зберегти шлюб для того щоб позивачка доглядала за ним, оскільки зараз він хворіє та потребує догляду. Позивачка проти даного категорично заперечувала, вказавши, що ніякого догляду за відповідачем здійснювати не буде, оскільки жити з ним та терпіти насильство і образи не бажає. Оскільки, як зазначалося вище шлюб ґрунтується на взаємній любові та повазі одне до одного, то сама по собі потреба відповідача у доглядальниці за ним у зв'язку з хворобою, не є підставою для збереження шлюбу між сторонами при втраті почуття кохання та поваги одне до одного. Окрім того, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу (наявність вільної згоди) - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Посилання відповідача на те, що він матеріально утримував родину не свідчить про те , що шлюб не може бути розірваний, оскільки матеріально утримувати родину було його обов'язком в період шлюбу з позивачкою. Згідно ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є морально - правовою основою шлюбу. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено наявність між сторонами вкрай негативних стосунків, взаємних образ та звинувачень, а також те , що позивачка та її діти бояться проживати з відповідачем через влаштування останнім постійних сварок та застосуванням до позивачки фізичного насильства, суд вважає неможливим збереження шлюбно - сімейних відносин між сторонами, так само як і примирення сторін та вважає, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки. Також, перебування сторін у постійному конфлікті негативно впливатиме на психічне здоров'я їхньої неповнолітньої дитини - інваліда. Наявність у сторін дитини - інваліда не позбавляє відповідача обов'язку утримувати та допомагати такій і після розірвання шлюбу, при цьому після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишиться проживати з позивачкою по справі. Доводи відповідача, що дитина буде проживати з ним, суд до уваги не приймає, з огляду на те, що останній постійно перебуває на заробітках або в лікарні і за місцем проживання не мешкає. Спору про розподіл майна у сторін не має. При викладених вище обставинах, суд знаходить збереження сім"ї неможливим, а позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи волю позивача, суд знаходить можливим залишити за останнім після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище «[PERSON]». Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки на відшкодування судових витрат по справі 243, 60 грв..

Outcome: approved