Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

позивачка звернулась з позовом, в якому зазначає, що [INFO] померла її мати [PERSON], яка проживала разом з її батьком [PERSON] по [ADDRESS], без реєстрації шлюбу, але їх господарство було майном колгоспного двору. Однак після смерті матері виконкомом Міньковецької сільської ради 08.08.1997 року було видане свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок [PERSON] та зареєстроване в Бердичівському МБТІ. На підставі вказаного свідоцтва [PERSON] подарував житловий будинок своєму синові, а брату позивачки [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Позивачка вважає безпідставним видачу свідоцтва про право власності [PERSON] на цілий житловий будинок, оскільки він мав право лише на його половину, а також з порушенням законодавства, а саме неналежної форми та без відповідного рішення сільської ради. Тому просить визнати недійсним зазначене свідоцтво, а відповідно і договір дарування, вчинений на підставі недійсного правовстановлюючого документу. Відповідач [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на подарований її батькові спірний житловий будинок. Позивачка просить визнати частково недійсним в частині 3/4 свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно, а саме: житловий будинок[ADDRESS]. Позивачка, посилається на те, що вона одна прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], тому має право на спадкування 1/2 частини будинку та на 1/4 після смерті батька [PERSON], спадщину після якого вона також прийняла і просить визнати за нею право власності на 3/4 частини житлового будинку. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та дали пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що після смерті [PERSON] була домовленість, що будинок повинен успадкувати [PERSON], а земельні частки (паї) дочки, в тому числі позивачка. Крім того відповідачка повідомила про сімейний скандал, після чого позивачка перестала їздити до діда, що на її думку вказує на те, що позивачка знала про те, що [PERSON] подарував будинок. Представник відповідача [PERSON] не заперечуючи права позивачки, яке вона мала б відповідно до закону при відсутності договору дарування, заявила клопотання про застосування строку позовної давності. Надала суду письмові заперечення. Представник Міньковецької сільської ради будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи до суду не з»явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позову не заперечувала. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] проживали в незареєстрованому шлюбі в [ADDRESS]. Тип двору , в якому вони проживали, відносився до колгоспного(а.с.14). Вказані судом обставини ніким із сторін не ос порені і вважаються судом доведеними. До правовідносин, що регулюють відносини членів колгоспного двору до 15 квітня 1991 року застосовуються положення Цивільного кодексу УРСР в чинній на той момент редакції. Так згідно ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Станом на 15 квітня 1991 року, тобто з часу введення в дію Закону України "Про власність" членами колгоспного двору відповідно до кількості осіб, що проживали у вказаному будинку були [PERSON] і [PERSON] . Отже вони були співвласниками колгоспного двору, а зважаючи на той факт що права у членів колгоспного двору на майно колгоспного двору рівні - кожному із вказаних осіб на той момент належала 1/2 частина будинковолодіння. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. [PERSON] померла [INFO] (а.с. 9). Тобто, будучи членом колгоспного двору після припинення його існування, [PERSON] мала право на половину житлового будинку, що був майном колгоспного двору та після її смерті спадщина відкрилась на цю половину житлового будинку. Спадщину після її смерті прийняла її дочка [PERSON] та 12.04.2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) (а.с.24). 08.08.1997 року свідоцтво про право власності на цілий житловий будинок по [ADDRESS], видане [PERSON] на підставі записів в погосподарської книги сільської ради. Хоча бланк свідоцтва, на якому його видано, прямо передбачає підставу видачі, якою повинно бути рішення виконкому відповідної ради. Однак , як свідчить довідка архівного відділу Андрушівської райдержадміністрації то і рішення виконкому і сесії сільської ради з приводу видачі свідоцтва про право власності [PERSON] відсутнє (а.с. 18-20). Відповідно до діючого на той час наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству N 56 від 13.12.95 року " Про затвердження правил державної реєстрації об"єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб" оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку №12, місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування на підставі рішення щодо видачі свідоцтва про право власності. Свідоцтво підписується керівником органу, який його видав. Виходячи із наведеного суд приходить до висновку, що свідоцтво про право власності [PERSON] видане з порушенням норм законодавства щодо порядку та форми видачі та підлягає визнанню недійсним, що є підставою для визнання недійсними договору дарування житлового будинку 17.03.1999 року [PERSON] - [PERSON], який за даних обставин посвідчений за відсутності належного правовстановлюючого документа у дарителя. За обставин визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування, спадщина після смерті [PERSON] відкрилась на 1/2 частину житлового будинку. Спадщину після смерті батька прийняла позивачка та її сестра [PERSON] подавши заяви до нотаріальної контори (спадкова справа №1282011 року та спадкова справа № 1272011 року). Таким чином позвачка має право на спадкування після смерті матері 1/2 частину будинку та після смерті батька 1/4 частину житлового будинку, а всього в неї виникає право на 3/4 його частин. Однак державним нотаріусом 15-ої Київської державної нотаріальної контори 02.03.2009 року за реєстраційним № 10-493 свідоцтво про право на спадщину було видане [PERSON] на спадкове майно після смерті [PERSON], що складається з цілого житлового будинку [ADDRESS]. Видачею даного свідоцтва порушене право позивачки на спадкування 1/2 частин житлового будинку, отже зазначене свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] підлягає визнанню недійсним, в частині 3/4 . Відповідно підлягає задоволенню в частині 3/4 і похідна від цього вимога про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, оскільки суд вважає, що саме в цій частині підлягає задоволенню вимога про визнання права власності на частину житлового будинку за позивачкою. Щодо заявленого клопотання представника відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд вважає її безпідставною, з наступних підстав:. Згідно ст.71 ЦК УРСР (1963 року), який діяв на час виникнення спірних правовідносин, та ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.ст.76, 80 ЦК УРСР (1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. В судовому засіданні не доведено, що позивач знала про порушене її право з 1999 року, тобто з часу посвідчення договору дарування. Посилання представника відповідача на пояснення свідків [PERSON], [PERSON] про те, що позивач знала, що її батько [PERSON] подарував будинок [PERSON], не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Свідки повідомили, що вони знають про договір дарування і про це знають всі люди, що після дарування будинку позивачка перестала їздити до батька, забрала звідти своїх дітей. Однак суд не може вважати це достовірним доказом, оскільки свідки особисто жодної розмови не чули, дати її не повідомили, а свідок [PERSON] є матір»ю відповідачки [PERSON]. Тому надану інформацію, повідомлена свідками, суд не вважає беззаперечною. Копія заяви [PERSON] про її згоду на дарування спірного будинку [PERSON], на яку представник відповідача посилається як на доказ, свідчить про те, що [PERSON] знала про наміри [PERSON], однак доказів того, що вона повідомила дану інформацію позивачці [PERSON] суду не надано. Згідно зі ст. 561 ЦК України в ред.1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Як Цивільний кодекс України в редакції 1963 року так і діючий Цивільний кодекс не визначають строк, протягом якого спадкоємець може отримати свідоцтво про право на спадщину. За положеннями ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року, а також згідно ст.1268 ч.5 діючого ЦК України прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Тому суд не погоджується із доводами представника відповідача, що не оформлення спадщини позивачкою відразу після смерті матері та батька вказує на пропуск строку позовної давності. Питання відшкодування судових витрат із відповідачів позивачкою не ставилось.

Outcome: approved