Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивачка звернулася у вересні 2017 року до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, складений її матір'ю і посвідчений 27 жовтня 2004 року секретарем Зеленогайської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. На обґрунтування свого позову вказувала, що [INFO] року померла її мати [PERSON] і після її смерті залишилося в спадок нерухоме майно, в том числі житловий будинок з присадибною ділянкою в с. Зелений Гай Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області. Вона, як дочка померлої, є спадкоємицею першої черги за законом після її смерті, і вчасно, в передбачений законом строк звернулася у вересні 2016 року до Жовтневої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. В той же час, від нотаріуса дізналася, що мати склала зазначений заповіт, яким заповіла на випадок своєї смерті житловий будинок в с. Зелений Гай та земельну ділянку, площею 9,04 га, сільськогосподарського призначення в межах території Зеленогайської сільської ради, своєму сину - [PERSON]. Однак вважала, що заповіт та його дублікат, наданий нотаріусу відповідачу, не відповідають вимогам закону, в тому числі, в ньому не вказано місце вчинення посвідчення - на дому і не вказана причина цьому, в заповіті повинно бути власноручно записано: заповіт прочитано вголос і власноручно підписано", однак це у ньому надруковано. Також вказала, що в ньому зазначені дані паспорту спадкоємця [PERSON], оформленого вже після складання і посвідчення заповіту. Все це є порушенням положень ст.ст. 202-203, 215, 1234, 1247, 1248 ЦК України і вказує на його фіктивність. В судове засіданні позивачка не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, направила на розгляд свого представника, який з її уповноваженням позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову вказуючи на безпідставність заявлених вимог. Пояснювали, що заповіт був складений особисто спадкодавицею і за її волевиявленням, а зазначення у ньому паспорту спадкоємця, виданого вже після складання заповіту, є помилкою секретаря, яка за проханням заповідачки переписувала заповіт через невірне зазначення в ньому її особистих даних. Під час розгляду справи, за клопотанням представника позивача, до участі в ній був залучений в якості третьої особи [PERSON], який на розгляд справи не з'явився, про його час та місце був повідомлений, його неявка не є перешкодою в розгляді позову. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, які з'явилися у судове засідання, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши докази у справі, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] року померла [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді будинку та земельної ділянки, виділеної для його обслуговування, розташовані за адресою: [ADDRESS] Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги спадкування за законом відносяться діти та батьки спадкодавця. Позивачка та відповідач є дітьми померлої спадкодавиці і вони прийняли спадщину після її смерті: позивачка - шляхом подання заяви до нотаріальної контори, а відповідач - шляхом постійного проживання зі спадкодавицею на час її смерті. Спадкування має здійснюватися за законом або за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Як визначено у ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Таким чином спадкоємці, визначені заповітом мають переважне право над спадкоємцями за законом. Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю, яке здійснюється нею особисто, вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. (Ст.ст. 1235 - 1236 ЦК України). Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. В ст. 1248 ЦК України вказано, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Крім того, ст. 1251 ЦК України передбачає, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Як визначено ст. 1254 заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, або скласти новий заповіт, а також має право у будь-який час внести до нього зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто, що проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту (ч. 6 та ч. 7 ст. 1254 ЦК України). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, в том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В ст. 208 того ж Кодексу передбачені випадки, за яких правочини належить вчиняти у письмовій формі, в тому числі якщо це передбачено законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). В той же час, як було встановлено в судовому засіданні, за свого життя спадкодавиця [PERSON] склала заповіт, посвідчений 27 жовтня 2004 року секретарем Зеленогайської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, яким заповіла на випадок своєї смерті належний їй житловий будинок із земельною ділянкою своєму сину - [PERSON]. Однак в заповіті вказано, що майно заповідається [PERSON], який має паспорт, виданий 03 березня 2005 року, тобто оформлений вже після дати складання заповіту. Допитана в судовому засіданні колишній секретар сільської ради Верьовка Н, яка здійснювала посвідчення заповіту, пояснила, що заповіт дійсно посвідчувався 27 жовтня 2004 року, однак потім він нею переписувався, оскільки в ньому були невірно зазначені відомості про спадкодавицю. Складаючи новий заповіт вона його переписала і вказала паспортні дані спадкоємця, щоб ідентифікувати його, але не звернула уваги, що у нього є вже новий паспорт. Таким чином суд повинен зробити висновок, фактично заповіт [PERSON] був складений і посвідчений не тією датою, яка у ньому зазначена, тому не відповідає вимогам ст.ст. 203, 205, 215, 1254 ЦК України, які передбачають, що правочин повинен відповідати встановленій формі, а в правочин у виді заповіту повинні вноситися зміни таким же чином, яким законом визначено його складання та посвідчення - письмово, особисто заповідачем та посвідчуватися нотаріально. Однак цього не дотримано. За такого вимоги позивачки про визнання заповіту недійсним обґрунтовані та підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до матеріалів справи та спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], до Вітовською державною нотаріальної контори Миколаївської області спадкоємцем був представлений дублікат оскаржуваного заповіту, виданий 03 листопада 2016 року (реєстр. № 43). Беручи до уваги, що виходячи із зазначених вище підстав оригінал заповіту слід визнати недійсним, тому і його дублікат від 03 листопада 20016 року, який має аналогічний текст і має силу оригіналу, також підлягає визнанню недійсності. З врахуванням викладеного,

Outcome: approved