Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому вказала, що згідно довідки ВДВС Ровеньківського міського управління юстиції від 22.04.2013 року №3300 заборгованість відповідача за виконавчим листом №2-2596 від 12.09.2008 року, виданого Ровеньківським міським судом Луганської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] [INFO], аліментів у розмірі ? частини в період з травня 2011 року по 22 квітня 2013 року складає 18 308,00 грн. Відповідач працює, має щомісячний стабільний дохід, не є інвалідом і може надавати матеріальну допомогу на утримання спільної дитини. Проте він свідомо і навмисно аліменти не сплачує. Наявність заборгованості мотивує тим, що він краще буде нести кримінальну відповідальність за несплату аліментів, ніж платити позивачу аліменти. Цей факт свідчить про те, що відповідач навмисно ухиляється від сплати аліментів на утримання їхньої неповнолітньої доньки. Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи,яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду , одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі 1% від суми несплачених аліментів. Згідно приведеного розрахунку розмір пені складає 14 384,06 грн. за період з 01.07.2012 року по 30.06.2013 року (в межах річного строку позовної давності). Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь пеню за затримку сплати аліментів у сумі 14 384,06 грн. Судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що шлюб між нею та відповідачем розірваний. Від спільного життя вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Рішення суду про стягнення з відповідача аліментів на її користь було винесено у 2008 році. З відповідача стягуються аліменти в розмірі ? частини з усіх видів його заробітку (доходу). На теперішній час відповідач має іншу сім'ю, інші аліментні зобов'язання у нього відсутні. В тій родині є дитини, якій п'ять років. У вересні 2013 року відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів. З 2008 року відповідач сплачував аліменти періодично. Останній час після постановлення вироку сплачує аліменти постійно та сплачує наявну по аліментам заборгованість. На теперішній час заборгованість погашена майже в повному обсязі, залишок суми заборгованості не пам'ятає, оскільки відкладає гроші на навчання доньки. До Відділу ДВС вона зверталась приблизно два роки тому, про проведені виконавчі дії не питала. Остаточний розрахунок заборгованості по аліментам суду надати не може, оскільки вона майже повністю виплачена. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Представник відповідача [PERSON] за угодою - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив у їх задоволенні відмовити за необґрунтованістю. Суду пояснив, що на теперішній час заборгованість відповідача по аліментам майже сплачена, залишилась дуже маленька сума. Також, позивачем наданий невірний розрахунок суми заборгованості, оскільки за певні періоди нарахування аліментів здійснювалось, виходячи з розміру його заробітної плати, а у своєму розрахунку позивач посилається на дані в середньому по місту Ровеньки, тобто 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який на теперішній час розірвано. Від спільного життя сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. 05 вересня 2008 року Ровеньківським міським судом Луганської області було винесено рішення, відповідно до якого 12.09.2008 року був виданий виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання доньки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини всіх видів його прибутку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, від дня подання позовної заяви з 14.07.2008 року (а.с. 7). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на статтю 196 СК України, згідно якої при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Але суд вважає, що доводи позивача не є обґрунтованими, оскільки право на неустойку (пеню) відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України виникає лише, якщо буде встановлена вина платника аліментів у затримці їх сплачення. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Відповідно до позиції Верховного Суду України для застосування до платника аліментів вимог, передбачених ч. 1 ст. 196 СК України, насамперед необхідно встановити вину платника аліментів, з якої утворилась заборгованість. Позивач [PERSON] не надала суду жодних доказів, які б свідчили про факт заборгованості по аліментам, вини відповідача щодо затримки сплати аліментів, підстави, внаслідок яких утворилась заборгованість, і також, у судовому засіданні вона пояснила, що на теперішній час заборгованість майже вся погашена, надати суду достовірний та детальний розрахунок заборгованості, а також інші необхідні докази, вона не може. Окрім того, представник відповідача надав до суду копії квитанцій та фіскальних чеків про здійснення грошового переказу від [PERSON] на ім'я позивача [PERSON] (а.с. 30-32), що підтверджує сплату ним аліментів та погашення заборгованості по ним, проти чого у судовому засіданні не заперечувала позивач. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, тому вони не підлягають задоволенню з наведених вище підстав. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed