Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи - [PERSON], Подільська районна у місті Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі ордеру № 4822 від 04 вересня 1985 року, виданого виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва надано право [PERSON] разом із членами сім'ї - [PERSON] та [PERSON] на зайняття та користування службовим жилим приміщенням за адресою - [ADDRESS]. У 1995 році було відкрито особовий рахунок на дане житлове приміщення. [INFO] року [PERSON] помер, у зв'язку з його смертю Розпорядженням Подільської РДА № 25 від 21 січня 2010 року було визначено укласти договір найму житлового приміщення з [PERSON] Даний договір було укладено 28 серпня 2011 року на безстрокове користування житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS]. Вказав, що у спірній квартирі зареєстровано три особи - він, його син - [PERSON] та мати - [PERSON] Посилаючись на те, що відповідач фактично з 1998 року не проживає у вищевказаній квартирі, не цікавиться станом даного житла, не оплачує комунальні послуги та не бере участь в утриманні квартири, [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] 18 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа - Головне управління Державної міграційної Служби у м. Києві про вселення, зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, встановлення порядку користування квартирою, позбавлення права користування квартирою. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 07 травня 1997 року він зареєстрований за адресою - [ADDRESS], де проживав разом зі своєю матір'ю та батьком. Вказав, що 23 вересня 1999 року батьки розлучилися, з цього ж часу він разом з матір'ю з'їхав зі спірної квартири, оскільки проживати там було неможливо. З батьком з 1999 року не бачився та не відвідував його, оскільки не міг знайти з ним спільну мову. Зазначив, що оскільки він зареєстрований у спірній квартирі він має рівне право з відповідачем-1 на проживання та користування квартирою [ADDRESS] вселення його до квартири ніяким чином не буде впливати на особистий простір [PERSON], оскільки квартира має дві кімнати. Крім того, вважає, що реєстрація відповідача-2 була проведена незаконно, оскільки на момент її реєстрації він був неповнолітнім, а до його матері ніхто не звертався щодо вселення та ніяких письмових заяв на згоду про вселення [PERSON] вони не надавали. Посилаючись на те, що відповідачі порушують його права як співнаймача на проживання та користування спірною квартирою, [PERSON] просив вселити його до квартири [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні даною квартирою, надати йому дублікати ключів від квартири, встановити порядок користування квартирою, виділивши у користування йому кімнату площею 12, 3 кв.м., а [PERSON] кімнату площею 14,6 кв.м., позбавити права користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] У судовому засіданні представник позивача первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, зустрічний позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість та незаконність. Відповідач та його представник у судовому засіданні первісний позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні, зустрічний позов підтримали. Третя особа [PERSON] первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, зустрічний позов не визнала. Представники Подільської РДА в м. Києві та Державної міграційної служби України в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, направили до суду заяви, в яких просять розглядати справу у їх відсутність та вирішити справу у відповідності до чинного законодавства України (а.с. 26, 51). Заслухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у зустрічному позові слід відмовити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, спірне жиле приміщення являє собою двокімнатну квартиру, загальною площею 47,1 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 18). Судом встановлено, що дана квартира згідно ордера на житлове приміщення № 4822 від 04.09.1985 року, виданого виконавчим комітетом Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва була отримана [PERSON] на сім'ю з трьох осіб (а.с. 8). 14 лютого 1995 року згідно з Рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної Ради народних депутатів м. Києва вирішено виключити із категорії службових квартиру [ADDRESS] та відкрити особовий рахунок на дане житлове приміщення на ім'я [PERSON] (а.с. 9). [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 10), у зв'язку з його смертю Розпорядженням Подільської РДА № 25 від 21 січня 2010 року було визначено укласти договір найму житлового приміщення з [PERSON] (а.с. 11). 28 серпня 2011 року з [PERSON] було укладено договір найму житла в будинках державного та комунального житлового фонду на безстрокове користування житловим приміщенням за адресою - [ADDRESS] (а.с. 13). Балансоутримувачем даної квартири є Подільська районні державна в м. Києві адміністрація, на даний час квартира не приватизована. У спірній квартирі зареєстровано три особи, що підтверджується довідкою форми № 3 виданою КП "Лісове Подільського району м. Києва" від 18.03.2015 року № 471 а саме: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18). Судом встановлено, що позивач та мати відповідача перебували у шлюбі, який було розірвано 23 вересня 1999 року (а.с. 15), від даного шлюбу вони мають сина - [PERSON] (а.с. 14), який змінив прізвище на «[INFO]» з «[INFO]». Як на підставу своїх вимог позивач за первісним позовом посилається на те, що фактично з 1998 року син разом з матір'ю своєю не проживає у вищевказаній квартирі, не цікавиться станом даного житла, не оплачує комунальні послуги та не бере участь в утриманні квартири. На даний час у квартирі проживає позивач з дружиною та [PERSON] У судовому засіданні сам відповідач пояснював, що він дійсно з 1999 року не проживає у спірній квартирі та не приходив туди, оскільки він ніколи з батьком не спілкувався. Свідки [PERSON], [PERSON] пояснювали, що дійсно [PERSON] з 1999 року не проживає у спірній квартирі, однак, він як син позивача має право на користування та проживання у спірній квартирі. Відповідач не спілкувався з батьком, оскільки останній розлучився з матір'ю, бив матір, коли вони були у шлюбі Свідок [PERSON], який є сусідом позивача зазначив, що він з 1982 року проживає у [ADDRESS], він ніколи не бачив, щоб у квартирі 65 даного будинку проживав відповідач чи туди приходив. на сьогоднішній день у даній квартирі проживають [PERSON], його дружина [PERSON] та мати позивача. Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] також підтверджується актами від 04 жовтня 2014 року та 25 березня 2015 року (а.с. 16-17). [PERSON] проживав з 1999 року з матір'ю за адресою: [ADDRESS] З моменту повноліття [PERSON], а саме з 25 березня 2014 року у спірній квартирі не проживав, питання про вселення до спірної адреси не порушував, продовжував проживати з матір'ю. Спірні правовідносини регулюються нормами ЖК України. Відповідно до ст. 71 ЖК України, в разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім"ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно роз'яснень п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.85 р. (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 від 10.03.89 р., № 13 від 25.12.92 р., № 15 від 25.05.98 р.) наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову. Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). У судовому засіданні як відповідач, так і третя особа [PERSON] пояснювали, що речей відповідача у спірній квартирі нема. Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в спірній квартирі він не проживає з дня повноліття понад строки визначені законом з поважних причин, як і не надано доказів на підтвердження того, що позивач йому чинив перешкоди в користуванні квартирою. Передбачених ч. 2 ст. 71 ЖК України випадків, коли жиле приміщення зберігається за відсутнім членом сім'ї наймача понад шість місяців, у судовому засіданні не встановлено. Підстав для продовження строку відсутності особи у квартирі понад шість місяців не виявлено, а відтак, [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування квартирою № [ADDRESS] Не спростовують висновків суду також посилання відповідача та його представника, що [PERSON] з поважних причин був відсутній у спірній квартирі, оскільки він був неповнолітнім, не міг знайти спільної мови з батьком, а тому ніколи з ним не бачився та не зустрічався, йому перешкоджали в користуванні квартирою, так як ці твердження спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін, свідків, відповідно до яких останній разом зі своєю матір'ю залишив квартиру добровільно, протягом багатьох років на квартиру не претендував, будь-яких заяв з приводу своєї тимчасової відсутності не подавав, постійно проживав зі своєю матір'ю. У судовому засіданні відповідач не заперечував, що у спірній квартирі не проживав, за житлово-комунальні послуги не сплачував, Вказував, що він не звертався до відповідних органів з заявами про перешкоду йому в здійсненні права користування квартирою або збереження за ним права користування. Доказів про неможливість вселення до квартири (актів, постанов відповідних органів) суду не надав. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доводи позивача за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні стосовно того, що йому чинилися перешкоди в користуванні квартирою. Що стосується вимог про встановлення порядку користування квартирою, то вони задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Відповідно до ст. ст. 355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі кватири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Нормами ЦК України передбачено, що лише співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі, якщо поділ в натурі квартири є неможливим, суд може встановити конкретний порядок користування приміщеннями квартири за наявності позову про це. Виходячи з цих положень, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення за розміром відповідають часткам цих осіб у квартирі. Як вбачається з матеріалів справи відповідач не є співвласником квартири, а тому і його вимоги про встановлення порядку користування квартирою задоволенню не підлягають. Будь-яких інших доказів, які підтвердили б позовні вимоги [PERSON] ні останнім ні його представником відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, в ході судового розгляду надано не було, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що підстав для задоволення зустрічного позову не вбачається, оскільки він є недоведеним та таким, що не ґрунтується на належних доказах. Суд не бере до уваги твердження позивача за зустрічним позовом про те, що при реєстрації [PERSON] у спірну квартиру було порушено вимоги ст. 65 ЖК України, оскільки [PERSON] як наймач квартири мав право вселити в неї свою матір. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Що ж стосується посилань у зустрічній позовній заяві на ст. 116 ЖК України, то вони можуть застосовуватися лише до осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, в даному ж випадку [PERSON] має право проживати у спірній квартирі, як член сім'ї [PERSON], а тому вона не можуть вважатися такою, що самовільно зайняла спірне житлове приміщення. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що позивач за зустрічним позовом хоч і зареєстрований у вищезазначеній квартирі однак, фактично не проживав в ній з 1999 року, витрат по оплаті квартплати та комунальних послуг не несе, проживає за іншою адресою, особистих речей у спірній квартирі не має, тому відсутні поважні підстави для продовження строку збереження житлового приміщення у зв'язку, крім того, реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися власністю, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний не знайшов свого доведення у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: approved