Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У кінцевій редакції свого позову [PERSON], діючи за довіреністю в інтересах матері [PERSON], просить визнати незаконним рішення виконкому Ради від 19.11.2009 про передачу [PERSON] у власність житлового будинку [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності на цей будинок, видане на підставі оспорюваного рішення, визнати незаконним рішення виконкому Ради № 50 від 22.12.1994 про безоплатну передачу [PERSON] земельної ділянки площею 0, 85 га та визнати недійсним відповідний державний акт, визнати за позивачем право власності на половину хліва, що розташований на земельній ділянці наданій відповідачу, усунути перешкоди у користуванні ним, зобов'язати останню знести встановлений навколо цього хліва паркан, а також визнати недійсним та скасувати договір дарування жилого будинку [ADDRESS], укладений 20.11.1993 між [PERSON] та відповідачем в частині дарування хліва, за ознаками підробки, зобов'язати відповідача звільнити частину хліву від птиці, худоби та реманенту. Вимоги за позовом мотивовано тим, що житлові будинки за №[ADDRESS] і [ADDRESS] раніше належали до одного двору, на якому знаходився і спірний хлів, половиною його до 2009 року позивач користувалася відкрито і добросовісно. Позов було підтримано в суді представниками [PERSON] Вони пояснили, що у житловому будинку за [ADDRESS], який відносився до колгоспного двору , головою якого був [PERSON], проживала і позивач, вона користувалася земельною ділянкою та хлівом. У подальшому позивач відокремилася у будинок [ADDRESS], проте двір був загальним, позивач продовжувала користуватися частиною спірного хліву. Була належним користувачем. У подальшому, хлів разом із будинком [ADDRESS] [PERSON] подарувала відповідачу, хоча спадщину не отримувала, а також без згоди позивача. Окрім цього межі спірної земельної ділянки, якою прихватила відповідач, не були узгоджені з позивачем. Позивач також незаконно привласнила частину хліву, якого їй не дарували, оскільки з висновку почеркознавчої експертизи вбачається, що слово «хлів» у спірному договорі дарування було дописано після проставлення прочерку. Відповідач [PERSON] та її представник вважають вимоги безпідставними. Не заперечували, що спірний житловий будинок раніше відносився до колгоспного двору, головою якого з 1965 року стала бабуся відповідача - [PERSON] , а після її смерті - мати позивача [PERSON], як єдиний член колгоспного двору набула право власності на нього та у 1993 році подарувала спірний житловий будинок, до якого відносився і хлів позивачу. Своє право власності на будинок позивач належним чином зареєструвала у державних органах. У праві власності її матері з 1994 року знаходилася і земельна ділянка загальною площею 0,85 га площею на якій знаходиться і будинок зі спірним хлівом. Стверджували, що хлів, як господарська споруда відноситься до будинку, а тому на його частину не може бути визнано право власності за позивачем. Просили у задоволенні позову відмовити. Представники Ради та третьої особи до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи оповіщені у встановленому порядку. Суд визнав їх неявку неповажною та ухвалив розглядати справу у їх відсутності на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені обставини, які відповідають цивільним правовідносинам. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на засадах змагальності й диспозитивності. Рішенням Житомирського районного суду від 23.05.2011 за [PERSON], як за спадкоємцем за законом після смерті чоловіка [PERSON] визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] .Своє право власності на жилий будинок позивач належним чином зареєструвала (а.с. 9 -14). Спірний хлів за технічною документацією до даного будинку не належить. Цю обставину визнали і сторони, а тому вона не підлягає доказуванню (ч.1 ст.60 ЦПК України). Рішенням ради 4 -ої сесії, 6 -го скликання від 03.01.2011 [PERSON] було передано у власність земельну ділянку за наведеною адресою загальною площею 0,70 га., у тому числі 0,25 га для обслуговування житлового будинку, решта для особистого селянського господарства(а.с.15). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Поряд з цим позивачем та її представниками не надано належних доказів, щодо державної реєстрації права власності позивача на земельну ділянку з визначенням її меж, а також знаходження спірного хліва саме на земельній ділянці переданої позивачу, або зайняття спочатку [PERSON](за її життя), а у подальшому і відповідачем частини земельної ділянки, якою користувалася позивач і яка потім була передана за рішенням ради саме позивачу. Окрім цього рішення про надання позивачу земельної ділянки у власність було прийнято після отримання [PERSON] державного акту (а.с.96-97) Доказів того, що земельна ділянка, якою на даний час користується відповідач, накладається на земельну ділянку, передану позивачу суду не надано. Не має і даних, що [PERSON] з яким за життя, погоджувалися межі, як зазначено у акті, оскаржував це рішення і державний акт [PERSON]. А тому само пособі рішення ради про передачу позивачу земельної ділянки у власність по [ADDRESS] не доводить, що є її право є порушеним відповідачем. Зі справи вбачається, що за нотаріально посвідченим договором дарування, укладеним 20.11.1993 [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] і спірний хлів. З висновку експертизи вбачається, що текст договору дарування та запис "хлів", який посвідчений секретарем сільської ради виконано однією і тією ж особою, спочатку виконані рукописні горизонтальні лінії, а потім слово "хлів"(а.с.162-170). Позивач не є стороною у договорі. Угода може бути визнана недійсною з моменту її укладання, лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Проте позивач не зазначив за якою саме підставою договір дарування у частині дарування хліву є недійсним. Окрім цього у ст.132 ЦК УРСР, який діяв на час укладання договору, законодавець виділів головну річ і її приналежність. Приналежність наслідує долю головної речі, якщо в договорі або в законі не встановлено інше. А тому суд вважає, що у даному випадку хлів, призначений для обслуговування жилого будинку (головної) речі і пов'язаний з ним спільним призначенням, є його приналежністю, яка не має самостійного значення у договорі дарування, оскільки є залежною від головної речі і має допоміжний статус. Таким чином вимога про визнання недійсним договору дарування в частині приналежної речі ( хліву) та визнання права власності на її половину за позивачем не ґрунтується на вимогах закону, оскільки право власності на господарські споруди нерозривно пов'язане з правом власності на житловий будинок. Вимоги наведеної статті кореспондуються із чинним законодавством, так у витягах про реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідача (як і позивача) визначені лише житлові будинки (а.с. 14, 28). Склад допоміжних будівель і споруд до житлових будинків відображається у технічній документації до них. Спірний хлів 1940 року побудови, у погосподарськиих книгах до 1990 року рахувався за колгоспним двором, головою якого була дарувальниця, у подальшому зазначений як допоміжна будівля (сарай) у технічній документації на подарований [PERSON] будинок (а.с.20-21, 29-31). Пленум ВССУ в своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», роз"яснив п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР та зазначив, що підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Та обставина, що позивач раніше, до 1965 проживала у жилому будинку по [ADDRESS] у колгоспному двору, до якого батьками був побудований спірний хлів (у 1945 році)(а.с.17-22), з огляду на правовий статус майна колгоспного двору, порядок спадкування, за чинною на час смерті [PERSON](1980) ст.563 ЦК УРСР, яка встановлювала, що спадщина відкривається лише після смерті останнього члена колгоспного двору, також не доводить, що право позивача на приналежну річ є порушеним. Рішенням виконкому Ради від 19.11.2009, у межах компетенції, у зв'язку із змінами у законодавстві, відповідачу надано дозвіл на оформлення права власності за договором дарування на наведений будинок [ADDRESS], при цьому права позивача, орган самоврядування не порушив. Вимога про усунення перешкод в користуванні хлівом є безпідставною, оскільки ст. 391 ЦК України передбачено, що тільки власник може звертатися з подібним позовом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів. Позивач та її представники не довели, що відповідачі порушили її право. Ураховуючи усі обставини справи у сукупності,

Outcome: dismissed