Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 08.03.2019 у розмірі 3250 євро та 150 доларів США, що в гривневому еквіваленті до національної валюти України станом на 18.06.2019 становить 100 683 грн., 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди, 18 106,83 судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в розмірі 1106 грн. 83 коп. та витрат на правничу допомогу в розмірі 17 000 грн. Обґрунтовує позов тим, що 08.03.2019 надала в борг [PERSON] грошову суму в розмірі 3250 євро та 150 доларів США, яку останній зобов`язався повернути в строк до 01.05.2019, про що ним складено відповідну розписку. Проте, зобов`язання за договором в обумовлений ними строк відповідач не виконав, уникає зустрічей, претензія з вимогою повернути борг залишилась без реагування. Просить примусово стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1106 грн. 83 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 17 000 грн. Крім того, стверджує, що діями відповідача їй було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась у душевних переживаннях та появі сумнівів у можливості повернення позичених коштів, тому просить стягнути моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 10 000 грн., яку просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 25.07.2019 постановлено розгляд справи проводити в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач на розгляд справи в судове засідання не прибув, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, підтримує позовні вимоги у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України та ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом у відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 08 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким [PERSON] позичив у позивача грошові кошти в сумі 3250 євро та 150 доларів США. Відповідач власноручно написав розписку [PERSON] про отримання у останньої 3250 євро та 150 доларів США і взяв обов`язок їх повернути в строк до 01.05.2019. В тексті зазначеної розписки міститься безумовне зобов`язання відповідача повернути отримані від позивача грошові кошти, а також підтвердження їх отримання. На переконання суду, розписка, складена відповідачем, копія якої долучена до матеріалів справи, є борговим документом. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). У відповідності до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк, а за умовами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. За умовами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Окрім цього, з`ясовано, що позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення боргу, однак вимога залишилася без реагування. Отже, судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав та не повернув позивачу суму позики. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст.535 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність розписки у позивача без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання обов"язку повернути кошти. Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача боргу за договором позики в розмірі є підставними, ґрунтуються на нормах чинного законодавства та підлягають до задоволення. Тому суд дійшов висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 08.03.2019 у розмірі 3250 євро, що в гривневому еквіваленті до національної валюти України станом на 18.06.2019 (день звернення з позовом до суду) становить 96 720 гривень та 150 доларів США, що в гривневому еквіваленті до національної валюти України станом на 18.06.2019 (день звернення з позовом до суду) становить 3 963 гривні. Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 10 000 грн. При вирішенні позовної вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд бере до уваги такі обставини. За змістом ст.ст.15,16,23,611 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, в тому числі, шляхом відшкодування моральної шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст.1167 ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 із змінами від 25.05.2001 №5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода заподіяна фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду. Одночасно суди повинні з`ясовувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх з тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Проте, позивачем не надано конкретних фактів заподіяння їй моральних чи фізичних страждань та не надано належних доказів. Твердження позивача про те, що невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики викликали у неї переживання та страждання, перебування позивача в постійній нервовій та психологічній напрузі, життєвому дискомфорті та психічному навантаженні належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не підтверджено, як і не обґрунтовано наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими погіршеннями та безпосередньо діями або бездіяльністю відповідача. Суд також враховує нетривалість періоду порушення прав позивача, оскільки строком виконання зобов`язання визначено травень 2019 року, а до суду з позовом [PERSON] звернулась в липні 2019 року. Крім того, за загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених нормами ЦК, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст.1050 ЦК України, якою не передбачено такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди. Умовами укладеного між сторонами договору позики від 08.03.2019 відшкодування моральної шкоди не передбачене. За таких обставин правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди відсутні. З огляду на викладене, суд приходять до висновку про відмову у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 17 000,00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 2 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо). З матеріалів справи вбачається, що позивачем 10.05.2019 укладено договір про надання юридичних послуг з ФОП [PERSON] . На підтвердження понесених витрат на юридичну допомогу [PERSON] надано акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 10.05.2019 та копії квитанцій до прибуткового касового ордеру про отримання адвокатом гонорару за надану правничу допомогу в розмірі 17 000 гривень. Також акт про надану юридичну допомогу містить інформацію про час, витрачений на вчинення необхідних дій, конкретизовано обсяг наданих послуг, вартість години робочого часу адвоката. Надані документи дозволяють встановити зміст наданих послуг та їх вартість, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 17 000,00 гривень витрат на правову допомогу підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі ст.ст. 11, 525, 526, 530, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial