Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що відповідно до Договору дарування від 19.07.2019 року, він являється власником житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У спірному будинку, крім нього значиться зареєстрованим відповідач - [PERSON] .. Посилаючись на те, що відповідач з березня 2019 року без поважних причин не проживає у спірному будинку, місце перебування та проживання відповідача йому не відоме, реєстрація останнього у вказаному будинку перешкоджає йому, як власнику користуватись та розпоряджатись належною йому власністю на свій розсуд, просить суд визнати відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді від 30.09.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд її призначений у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін на 27.10.2020 року, о 09 годині 00 хвилин. Розгляд справи відкладався неодноразово, для належного повідомлення відповідача про дату та час її розгляду. 04.12.2020 року у судовому засіданні позивач доводи позовної заяви підтримав з вищезазначених підстав та просив позов задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач повторно у судове засідання не з"явився, в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України), відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. З викладених обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення згідно ст.280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивача та свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Договору дарування від 19.07.2019 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 174397287 від 19.07.2019 року, житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] . З довідок № 1530 та №1531 від 20.08.2020 року, виданих виконкомом Пулинської селищної ради Пулинського району Житомирської області вбачається, що [PERSON] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , який значиться зареєстрованим за вказаною адресою, фактично там не проживає. Згідно акту від 19.08.2020 року, засвідченого підписами трьох осіб, за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , починаючи з 01.03.2019 року, фактично не проживає. Свідки: [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні дали показання про те, що вони є сусідами позивача і їм достовірно відомо, що відповідач [PERSON] у будинку по [ADDRESS] , фактично не проживає з березня 2019 року та у вказаному будинку відсутні будь-які його речі. Перешкод у користуванні цим житлом, позивач відповідачу не чинив. Відповідно до ст. 15 та ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Крім того, відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник майна володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За правилами ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). При вирішенні спорів, пов`язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду (п. 53 Листа судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 1 грудня 1997 року). Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Як вбачається зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Таким чином у суді доведено, на підставі зібраних по справі доказів те, що у будинку [ADDRESS] , який належить на праві власності позивачу, відповідач значиться зареєстрованим, однак фактично, понад 6 місяців, без поважних причин не проживає у вказаному житловому приміщенні, участі у сплаті комунальних платежів та обслуговуванні житла не приймає, домовленості про порядок користування спірним житлом між сторонами не існує, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Outcome: approved