Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, яку уточнив та в обґрунтування якої зазначив, що 23.11.2013 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки будинку [ADDRESS], а саме квартири №2, а також господарських будівель та споруд за даною адресою. Відповідно до умов зазначеного договору продаж майна здійснюється за ціною 4 700,00 доларів США, які сплачуються покупцем на протязі одного року з моменту укладення договору окремими щомісячними платежами, що фіксується в додатку №1 до даного Договору і є його невід'ємною частиною. Обумовлена сторонами сума була виплачена покупцем в період з листопада 2013 року по жовтень 2014 року в українських гривнях по курсу долара США на момент розрахунків. В п. 6 Договору визначено, що право власності виникає у покупця після повного розрахунку із продавцем, про що продавець складає письмову заяву. Договір купівлі-продажу між сторонами був укладений у спрощений спосіб без нотаріального посвідчення, в зв'язку з тим, що за домовленістю сторін було визначено розстрочення платежів на рік, після виплати яких було оговорене нотаріальне посвідчення угоди про перехід права власності на домоволодіння та земельну ділянку під ним до позивача по справі, хоча право користування та володіння майном було передано позивачу одразу ж після укладення даного Договору. Дана 1/2 частка домоволодіння розташована на земельній ділянці площею 0,0986 га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та належить відповідачу на праві власності. Позивач свої зобов'язання виконав належним чином, сплативши всю суму грошових коштів, а відповідач свої зобов'язання виконав не в повному обсязі, майно передав, грошові кошти прийняв, але відмовляється від виконання п. 6 Договору, а саме від складання заяви про повний розрахунок з ним, про перехід права власності до покупця майна та ухиляється від оформлення нотаріального посвідчення угоди про перехід права власності та взагалі вважає даний Договір купівлі-продажу недійсним, так як він не оформлений нотаріально. Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки будинку [ADDRESS], а саме квартири №2 з господарськими будівлями та спорудами, укладений 12.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON], визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаного будинку, в саме квартиру №2 житловою площею 28,1 кв.м, загальною площею 52,1 кв.м, літню кухню «Д», площею 10,7 кв. м, погріб «Е», площею 5,1 кв. м, сарай «Ж», площею 11,8 кв. м, баню «З», площею 14,7 кв. м, вбиральню «И», площею 1,2 кв. м, водоколонку «ІІ», огорожу №1, ворота №4, огорожу №5, огорожу №6. А також позивач просить, в порядку ст.. 381 ЦК України, визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0.0986 га, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER] Представник позивача [PERSON] в судовому з0асідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, вказуючи, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу майна, посилаючись на відсутність в нього грошей на переоформлення будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, надав суду письмові пояснення, в яких не заперечував факт укладення 23.11.2013 року між ним та позивачем договору купівлі-продажу 1/2 частки будинку [ADDRESS] в спрощений спосіб без нотаріального посвідчення, так як на той момент не була оформлена земельна ділянка під даним будинком. Позивач повністю сплатив обумовлену в договорі ціну нерухомого майна в розмірі 4700,00доларів США частинами протягом року в гривневому еквіваленті по курсу долара США на момент розрахунку. Тобто визнав, що умови договору були виконані в повному обсязі з обох сторін, а саме позивач повністю сплатив суму майна, а він передав 1/2 частину будинку (квартиру №2) з господарськими побудовами та спорудами. В лютому 2015 року він оформив земельну ділянку для обслуговування господарських будівель та споруд, однак, на сьогоднішній день не має бажання додатково витрачати кошти на нотаріальне посвідчення договору відчуження, вважає, що дані кошти повинен витрачати лише позивач, так як він отримує у власність будинок. Представник третьої особи - Реєстраційна служба Криворізького районного управління юстиції Дніпропетровської області правом на участь в судовому засіданні не скористалися, відповідно до їх заяви справу просили розглянути за їх відсутності (а.с.49). Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим сторонами, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову суперечить закону, і тому не може бути прийняте судом, а позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних законних підстав. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування від 26.03.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Криворізької державної нотаріальної контори (а.с.14) та рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23.09.2011 року (а.с. 16-17), належить 1/2 частина будинку [ADDRESS], а саме квартира №2. Право власності відповідача на вказане нерухоме майно зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 20.10.2011 року за реєстраційним номером 34938221, про ще внесений запис №845 в реєстрову книгу № 1аПВ-554, що вбачається з витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 13). Відомості щодо власника [PERSON] на вказаний об'єкт нерухомого майна внесені в державний реєстр речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.65-66). Спірне нерухоме майно - 1/2 частка будинку [ADDRESS], а саме квартира №2, знаходиться на земельній ділянці площею 0,0986 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) кадастровий номер [NUMBER], яка належить на праві приватної власності відповідачу [PERSON], що вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.02.2015 року (а.с.24) та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 25). 23.11.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, згідно якого продавець - [PERSON] продав та передав у власність, а покупець - [PERSON] купив та прийняв у власність 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Сторони домовилися, що продаж здійснюється по договірній ціні за 4700,00 доларів США, які покупець зобов'язався сплатити шляхом передачі грошей продавцю окремими внесками по графіку, визначеному сторонами, протягом одного року з моменту підписання даного Договору. Факт передачі та отримання грошей фіксується в додатку №1, який є невід'ємною частиною даного Договору. Право власності у покупця виникає лише після повного розрахунку з продавцем, про що продавець складає письмову заяву. Згідно додатку №1 до вищевказаного договору (а.с. 8), позивач [PERSON] сплатив обумовлену в договорі ціну нерухомого майна в строк, передбачений в договорі, останній платіж здійснено 25.10.2014 року, про що також не заперечував відповідач в ході судового розгляду. Згідно із ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно ч.1 ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як встановлено частиною 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 7 роз'яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема ні підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яке означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК). Оскільки предметом договору купівлі продажу є нерухоме майно (1/2 частка житлового будинку), згідно вимог ст.. 657 ЦК України такий договір укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації і є укладеним з часу його державної реєстрації (ст.., ст.. 210, 640 ЦК України), з цього часу згідно положень ч. 4 ст. 334 ЦК України у набувача виникає право власності на нерухоме майно. Як роз'яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язуються з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. За таких підстав договір купівлі-продажу укладений 23.11.2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] на 1/2 частку будинку [ADDRESS], а саме квартиру №2, слід вважати неукладеним та таким, що не породжує правових наслідків для сторін, зокрема права власності. Норма ч. 2 ст. 220 ЦК України до таких правочинів не застосовується. Зазначені норми Закону стосуються й щодо договору купівлі - продажу земельної ділянки та посилання позивача на норми ст.. 381 ЦК України щодо визнання права власності земельної ділянки площею 0,0986 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, є безпідставними. Відповідно, вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки будинку [ADDRESS], а саме квартири №2 з господарськими будівлями та спорудами, укладений 12.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON], визнання права власності на вищевказану частину житлового будинку зі спорудами (домоволодіння) та визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0986 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, не ґрунтуються на законі, а тому в задоволенні позову в повному обсязі слід відмовити.

Outcome: dismissed