Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Позов мотивує тим, що 29.08.1998 року вона уклала шлюб із [PERSON] . Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, син [PERSON] , 1999 року народження та дочка [PERSON] , 2004 року народження. Так , у відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Тому , у грудні 2018 року позивачка звернулася до відповідача з письмовою пропозицією укласти договір про поділ майна подружжя. Однак, така пропозиція відповідачем була залишена без розгляду, ним не було виявлено бажання укласти відповідний договір, погодити його умови, або ж вчинити будь-які інші дії, що свідчили б про намір укласти відповідний правочин. За час спільного проживання в шлюбі сторони нажили та придбали спільне майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1911 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] й призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яке вони разом побудували перебуваючи в шлюбі та приватизували земельну ділянку. Все вказане майно зареєстровано на відповідача. Оскільки відповідач добровільно не бажає поділити їхнє спільне майно, то позивач змушена звернутися до суду та просить поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності й визнати за нею право особистої приватної власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1911 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1911 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] , тобто провести реальний розподіл вказаного майна , а також стягнути з відповідача судові витрати. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Представник відповідача адвокат Німак М.Я. подав до суду відзив на позов (а.с.46-48), відповідно до якого позов не визнає. Вказує, що [PERSON] заперечує проти реального розподілу земельної ділянки під будинком та житлового будинку в якому на даний час проживає разом з дітьми. Також, даний будинок помилково називати «спірне майно», оскільки ніякого фактично спору зі сторони відповідача немає, заперечення будь-яких фактів, чи здійснення перешкод у користуванні помешканням чи земельною ділянкою зі сторони відповідача не було. Позивачем не наведено жодного доказу, який би підтвердив, що зі сторони відповідача вчиняються будь-які недобросовісні дії по відношенню до дружини чи до її прав. Зазначає, що утримання домоволодіння та земельних ділянок здійснюється повністю за рахунок відповідача. А земельна ділянка на якій розташований житловий будинок та господарські будівлі і споруди в [ADDRESS] була подарована відповідачу, що підтверджується договором дарування частини земельної ділянки від 10.02.2006 року. Як підтверджує судова практика, а саме Постанова Верховного суду України у справі №6-2710цс15 від 16.12.2015 року, приватизована громадянином під час шлюбу земельна ділянка є його власністю і не відноситься до спільної сумісної власності подружжя тому не підлягає поділу, а абзацом 2 п.24 Постанови ВСУ №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя набуте за час шлюбу на підставі договору дарування. Таким чином, земельна ділянка, на який розташований житловий будинок та господарські будівлі і споруди по [ADDRESS] , площею 0,1911га не може бути об`єктом поділу, а отже залишається у власника - відповідача. Також відповідач заперечує проти реального розподілу будинку, оскільки вважає, що питання розподілу майна подружжя слід вирішувати виключно за їх взаємною згодою, шляхом мирного врегулювання спору, а не на підставі рішення суду. Тому просить в задоволенні позову про реальний розподіл майна подружжя відмовити. Позивач своїм правом подання відповіді на відзив відповідно до норм ст.166 ЦПК України скористалася, та 16.07.2019 року подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, у відповідності до якої зазначає, що по-скільки житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1911 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] й призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд є спільною сумісною власністю то просить визнати за [PERSON] та [PERSON] право особистої приватної власності по Ѕ частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки, площею 0,1911 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] . Дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позов слід задоволити в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 29.08.1998 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, шлюб зареєстрований у виконавчому комітеті Боднарівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області , актовий запис №7 (а.с.6). Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджено відповідними свідоцтвами (а.с.28,29). Так, у відповідності до довіки виданої виконавчим комітетом Боднарівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області за №1867 від 05.12.2018 року вказано , що в склад сім`ї позивача входять її діти та відповідач, які проживають в [ADDRESS] (а.с.30). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.7-8) право власності на домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 13.10.2015 року, зареєстроване за [PERSON] а право власності на земельну ділянку площею 0,1911 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] й призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 22.06.2015 року, зареєстроване за [PERSON] . У відповідності до технічного паспорту на садибний(індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 14.08.2015 року (а.с.9-12) вбачається, що вказане будинковолодіння було побудовано в 2007 році за часи шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Також матеріалами справи встановлено, що земельна ділянка, на який розташований житловий будинок та господарські будівлі в [ADDRESS] а площею 0,1911 га , яка частково в подальшому збільшилася з 0,1782 га в процесі оформлення технічної документації була подарована [PERSON] на підстав договору дарування від 10.02.2006 року (а.с.49) . Також т з Акта перевірки технічної документації від 11.11.2008 року за №478 вбачається, що підставою видачі такого акту послужив договір дарування (а.с.50). За правилами ст.ст. 57, 60, 65, 70 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на їх кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах даної категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що спірне домоволодіння було побудовано під час перебування сторін у шлюбі. За таких обставин, виходячи із презумпції належності подружжю на праві спільної сумісної власності будь-якого майна, набутого під час шлюбу, суд приходить до висновку, що домоволодіння [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Доводи відповідача про те, що від позивача до нього не поступало письмової пропозиції про укладення договору про поділ майна подружжя, що на його думку є підставою для відмови у задоволенні вказаного позову, є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачем направлялась пропозиція укласти договір про поділ майна подружжя , тобто зробити це за взаємною згодою, шляхом мирного врегулювання спору та досягнення всіх істотних умов договору (а.с.27), однак така пропозиція відповідачем залишена без розгляду, а оскільки все майно зареєстроване на відповідачу то сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Також судом не приймається до уваги доводи відповідача проте, що земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок та господарські будівлі і споруди по [ADDRESS] , площею 0,1911 га, не може буди об`єктом поділу майна подружжя, оскільки належить йому на підставі договору дарування від 10.02.2006 року, яка ним і була приватизавана. Так, згідно з п. 2 частини першої ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, тому є необхідність у визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки. З огляду на це, безпідставними є доводи відповідача про те, що дана земельна ділянка не є об`єктом поділу майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України та ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснено в п 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при наявності спору, суд має право призначити ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи здобуті у судовому засіданні докази, суд вважає, що підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя не має, тому частки кожного із подружжя є рівними. Поділ будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1911 га, кадастровий номер [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] й призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, як спільного майна подружжя, слід провести, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частину даного домоволодіння та земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України закріплено імперативне положення, згідно якого інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі та визнано за кожним із сторін право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] та Ѕ частину земельної ділянки, на якій розташований вказаний житловий будинок, і позивачем вже сплачено судовий збір в розмірі 3769,74 грн. (а.с.1), то з відповідача на користь держави слід стягнути 3769,74 грн. судового збору та в користь позивача 2000 грн. витрат на правову допомогу (а.с.38). На підставі викладеного, ст.ст. 60, 61, 63, 70, 71 СК України, ст.ст.141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved