Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення відсотків за час прострочення виконання грошового зобов'язання, посилаючись на те, що 21 червня 2012 року Дніпровським районним судом м. Херсона стягнуто з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 83870,00 грн., що на час розгляду справи еквівалентно 10500 доларів США; проценти за користування позикою - 24338,30 грн., 3% річних - 4270,80 грн.; судові витрати - 1124,79 грн. Виконавчий лист про стягнення грошових коштів за вищезазначеним рішенням перебуває на примусовому виконанні в органах ДВС, жодних виплат станом на день звернення до суду не проводилось. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.09.2013 року стягнуто з відповідача [PERSON] на його користь 3% річних в сумі 340,81 грн., та судові витрати в розмірі 340,81 грн. За період з травня 2015 р. по грудень 2016 року з відповідача було стягнуто в примусовому порядку 3406,73 грн. Загальна сума прострочення виконаня рішення суду складає 113946,09 грн., яка відповідачем не відшкодована. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час і місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Ухвалою суду від 11 січня 2018 року суд ухвалив провести заочний розгляд справи. За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 21.06.2012 року задоволені позовні вимоги [PERSON], та стягнуто з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 83870,00 грн.; проценти з урахуванням індексу інфляції - 24338,30 грн., 3% річних - 4270,80 грн.; судові витрати - 1124,79 грн. На виконання зазначеного рішення суду видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ м. Херсона від 26.09.2012 року відкрито виконавче провадження. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 04.09.2013 року стягнуто з відповідача [PERSON] на його користь 3% річних в сумі 340,81 грн., та судові витрати в розмірі 340,81 грн. На виконання зазначеного рішення суду видано виконавчий лист. Згідно листа Дніпровського РВ ДВС м. Херсона №420/17 від 15.06.2017 року, на виконанні у відділі перебуває виконавчий лист №2110/3810/12, однак боржником [PERSON] в самостійному порядку рішення суду не виконано. Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу зокрема із рішень суду (ч.2ст.509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення на підставах, передбачених договором або законом (ч.1ст.598 ЦК України). Ці підстави зазначені у статях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до аналізу норм статей 11,12,15,16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.509 та п.5 ст.11 ЦК України визначена сума є грошовим зобов'язанням, яке виникло з рішення суду. За порушення зобов'язання п.4 ч.1ст. 611 ЦК України передбачено настання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. За правилами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором не передбачено відшкодування в меншому або більшому розмірі. Враховуючи, що зазначені норми Цивільного кодексуУкраїни закріплюють принцип повного відшкодування збитків, слід виходити з того, що збитки, завдані невиконанням рішення суду про стягнення коштів навіть у відшкодуванні шкоди підлягають стягненню з урахуваннями індексу інфляції. Так, у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що в тому разі коли на час виконання рішення про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержання за рішенням кошти збільшились, ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких воно було присуджене, потерпілий з цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилось після збільшення цих тарифів. Таким чином, встановлено, що на момент ухвалення судом рішення є всі підстави для захисту права позивача на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, як відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Частина 2 ст. 625 ЦК України передбачає право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання. Таким чином, перевіривши надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 3001,02 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Outcome: approved