Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідачів. Позивач [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтувала тим, що їй на підставі договору купівлі - продажу від 23.04.2021 на праві приватної власності належить спірна квартира [ADDRESS] . На даний час відповідач, який являється членом сім`ї колишнього власника нерухомості, зареєстрований в квартирі позивача, проте не проживає в ній вже понад один рік, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться, так як виїхав на постійне місце проживання за кордон. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач 28.09.2021 через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.07.2021 відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився повторно без поважних причин, про причини неявки не повідомив, судові повістки повернуті на адресу суду з відміткою органу поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою», суд розглядає справу за відсутності відповідача, так як його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до договору купівлі - продажу квартири, укладеного 23.04.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 769, витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 254201087 від 23.04.2021 року стверджується, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] . Відповідач станом на 21.05.2021 року зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №2697/18-21, виданою 21.05.2021 року відділом реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради. Відповідно до даних по квартирної картки форми Б відповідач [PERSON] , 1982 р.н., являється членом сім`ї (сином) колишнього власника квартири [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що у вказаному будинку відповідач зареєстрований, але не проживає, що підтверджується актом ТОВ «ХМГ» про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 02.06.2021 року, складеним в присутності мешканців будинку [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що [PERSON] [INFO] , у квартирі [ADDRESS] не проживає з 24 квітня 2020 року. Оцінка Суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із положенням ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири. Виходячи із порівняльного аналізу ст. ст. 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та ст. ст. 64, 150, 156 Житлового кодексу, слід дійти висновку, що положення ст.ст.383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 Житлового кодексу регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, відтак, припинення права власності власника житла припиняє право членів його сім"ї (в т.ч. і колишніх, при відсутності договірних відносин) на користування цим житлом. Право користування чужим майном може бути встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Будь-які правочини, на підставі яких відповідач був би наділений правом на користування спірною квартирою (найм, оренда, тощо) не вчинялись. Відповідач спільним побутом, родинними відносинами із позивачем не пов`язаний і протягом тривалого часу в квартирі не проживає, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для припинення права відповідача користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі. При цьому, тривала відсутність відповідача свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи підтверджують те, що він не є власником житла, а тому припинення права користування відповідача не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою по захисту прав позивача на власність, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Виходячи з вищевикладеного, суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю.

Outcome: approved