Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суд з позовом про визнання права власності на земельну частку (пай). В обґрунтування позовних вимог покликається на наступні обставини. З 3 квітня 1989 року по 17 липня 1991 року вона працювала поваром громадського харчування у колгоспі «Вірний шлях». На підставі рішення зборів уповноважених членів колгоспу «Вірний шлях» (протокол № 2 від 07.004.1989р.) її прийнято в члени колгоспу. Будучи працівником соціальної сфери сільськогосподарського підприємства, вона набула право на отримання права на земельний пай, проте її не включено у списки пайовиків та не видано сертифікату на середню земельну частку (пай). Рішенням Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області «Про розгляд заяви [PERSON] » № 647 від 12.02.2020р. їй відмовлено у включенні в додаткові списки на середню земельну ділянку (пай) та рекомендовано звернутись до Миколаївського районного суду Львівської області, у зв"язку з чим просила визнати незаконним і скасувати п. 1 рішення Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області «Про розгляд заяви [PERSON] » № 647 від 12.02.2020р. та визнати за нею право на середню земельну ділянку (пай) на території Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області. . В судове засідання позивачка не зявилася, однак подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила такі задоволити. Відповідач Більченська сільська рада Миколаївського району Львівської області в судове засідання також не з`явилася, однак подала до суду заяву, в якій проти задоволення позову не заперечували та просили справу слухати у відсутності їх представника. Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про підставність до задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-ІV право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до ст. 2 даного Закону документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Постановою Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», визначено, що невнесення до списку осіб, які мають право на земельну частку - пай особи, яка є членом КСП не може позбавити її права на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу. Відповідно до ст. 25 чинного Земельного кодексу України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням її місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Згідно з ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Судом при розгляді справи, на підставі наявних у справі матеріалів встановлено, що [PERSON] в період часу з 3 квітня 1989 року по 17 липня 1991 року працювала проваром громадського харчування у колгоспі «Вірний шлях», що підтверджується записом в її трудовій книжці та входила до числа осіб соціальної сфери на селі, які мають право на середню земельну частку (пай) в землях колективної власності колишнього колгоспу «Вірний шлях», однак з невідомих їй причин така надана їй не була. За таких обставин, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами у справі, а тому підлягають до задоволення. На підставі наведеного та ст.ст. 328, 380, 392, 1216, 1217, 1262 ЦК України і

Outcome: approved