Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в 2005 року вона уклала з відповідачем договір довічного утримання згідно якого зобов*язалася довічно утримувати відповідача надаючи комплекс послуг згідно щомісячних замовлень, забезпечувати його харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою та зберігати за ним право довічного безкоштовного проживання у вказаному житловому будинку. Так, за час проживання разом сторонами було проведено ремонт будинку поміняно вікна, замінено каналізацію, придбано побутову техніку. В лютого 2013 року відповідач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання договору довічного утримання. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, від 25 червня 2013 року залишеного в силі ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 18 грудня 2013 року договір довічного утримання від 30 березня 2005 року було розірвано. Оскільки позивачем на ремонт будинку та придбання побутової техніки було витрачено свої грошові кошти, тому вона просить суд стягнути з відповідача на її користь 63 657,63 грн. матеріальної шкоди. Окрім того діями відповідача позивачу було спричинено значну моральну шкоду яку вона оцінює в 20 000 грн. та просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимоги та просив відмовити в їх задоволенні. Вислухавши сторони, допитавши свідків вивчивши та дослідивши надані дока докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 30 березня 2005 року [PERSON] із [PERSON] уклав договір довічного утримання, відповідно до якого, за умови його довічного утримання, надання йому комплексу послуг та грошової допомоги, забезпечення харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою, передав їй у власність житловий будинок [ADDRESS]. В лютому 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про розірвання договору довічного утримання посилаючись на те, що [PERSON] не виконує свої зобов'язання визначенні договором довічного утримання. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2013 року, залишеним в силі Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 18 грудня 2013 року, договір довічного утримання укладений 30 березня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано в зв'язку з невиконанням [PERSON] умов договору довічного утримання. В судовому засіданні допитані свідки підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] дійсно здійснювали ремонт в середині будинку, та зовні, замінили труби, вікна, придбали побутову техніку, також свідки підтвердили що сторони витрачали спільні кошти та здійснювали ремонт в зв'язку з поліпшенням умов проживання. Стаття 744 ЦК України передбачає, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню. Позивач в своїй позовній заяві посилається на норми ст. 1166 ЦК України та просить суд стягнути з відповідача на її користь спричинену майнову шкоду. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала; особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Указана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода -це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причинною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв*язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однак позивачем ні при подачі позовної заяви ні в судовому засіданні не було доведено яку саме шкоду їй було заподіяно та що шкода заподіяна саме з вини відповідача. Враховуючи вищевикладене суд вважає позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача майнової шкоди є безпідставними та такими що не підлягають задоволенню. Суд розглядає вимоги відповідно до ст.11 ЦПК України не інакше як за зверненням повивача і в межах заявлених вимог. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь 20 000 грн. суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні з наступних підстав. Відповідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров*я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім*ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач в позовній заяві та під час судового розгляду не надала суду належних доказів наявності моральної шкоди на підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань, та не довела вину відповідача, не надала доказів причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою. Разом з тим суд також не знаходить підстав для задоволення клопотання відповідача про стягнення з [PERSON] на його користь судових витрат, а саме витрат на правову допомогу, з наступних підстав. Так, ч. 1 ст. 79 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов*язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов*язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Згідно ст. 89 ч. 3 ЦПК України у разі закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов*язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Оскільки вимоги статті 89 ЦПК не передбачає стягнення з позивача на користь відповідача понесених останнім судових витрат у разі відмови в задоволені позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання відповідача про стягнення на його користь понесених витрат. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає їх належними та достатніми для вирішення справи по суті, та такими, що відповідають вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, позивача, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ґрунтуються лише на її припущеннях та нічим не підтверджуються. Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed