Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] "Про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України», на обґрунтування якого зазначила, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 19.07.2003 року по 03.11.2008 року, від якого вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Зараз відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, оскільки вироком апеляційного суду Донецької області від 07.12.2007 року у справі № 1-122-2007 йому засуджено до покарання у виді 15 років позбавлення волі. Вона, як мати, бажає дати своїй дитині належний розвиток та виховання, повноцінне оздоровлення, спілкування з родичами, в зв'язку з чим виникає потреба у виїзді за кордон. Однак, при оформленні проїзного документа дитині для перетинання державного кордону постійно виникають проблеми, так як батько дитини не дає згоду без поважної причини. Просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в її супроводі без згоди та супроводу відповідача, до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надала суду заяву, яка зареєстрована під вхідним № 2152/14 від 04.02.2014 року, з проханням справу розглянути за її відсутності, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі й просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з'явився, про місце та час розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, надав судові через адміністрацію Волноваської виправної колонії Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (№120) заяву, зареєстровану під № 7491/14 від 08.04.2014 року, в якій просив справу розглянути за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідно до частини 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін по справі свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання сторонами особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які позивач посилалась як на підставу своїх вимог та відповідач при їх визнанні, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази у справі, - суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Як убачаться з відомостей, які містяться у свідоцтві про народження /серії [NUMBER]/, виданого 16.12.2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції, [PERSON] народився [INFO] року, про що в книзі реєстрації народжень 16.12.2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 1140, та його батьками зазначено: [PERSON] та [PERSON] /а. с. 4/. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу /серії [NUMBER]/, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області 03.11.2008 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 03.11.2008 року, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 501 /а. с. 5/. Згідно вироку Апеляційного суду Донецької області від 07.12.2007 року [PERSON], визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених пунктами 6 і 12 частини 2 статті 115, частиною 4 статі 187, частиною 2 статті 289, частиною 3 статті 357 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді п'ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного йому майна з відбуттям покарання в кримінально-виконавчій установі /а. с. 6 - 17/. Таким чином, зазначеними доказами доведено факт походження неповнолітньої дитини від сторін у справі, розірвання шлюбу між ними та перебування відповідача до часу шістнадцятиріччя дитини у місцях позбавлення волі. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та іншими нормативно-правовими актами, виданими на їх виконання. Так, відповідно до положень статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Положеннями частини першої статті 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Крім того, особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків /усиновлювачів/, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними /частина третя статті 313 Цивільного кодексу України/. Право будь-якого громадянина на виїзд з України передбачений також й положеннями статі 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року. Документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини /стаття 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»/. З огляду на положення частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того, під час вирішення спірних правовідносин суд враховує також й положення Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» № 57 від 27.01.1995 року та Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» № 231 від 31.03.1995 року. Так, відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків /усиновлювачів/ та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, а також у разі відсутності згоди одного з батьків, за умови пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У свою чергу, положеннями пункту 18 Постанови Кабінету Міністрів «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» передбачено оформлення документу на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Як убачається з положень частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні. У свою чергу, положення частини 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначають, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З огляду на положення частини першої статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Положеннями частини другої статті 150 Сімейного кодексу України передбачений обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності /частина перша статті 155 Сімейного кодексу України/. Відповідно до положень частини другої цієї ж норми права, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. При цьому, суд враховує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини /частина друга статті 141 Сімейного кодексу України/. Окрім наведених норм чинного законодавства України суд також враховує положення статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, якими передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, виходячи з наведених вище норм права та обставин справи, суд приходить до висновку, що намір позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому, суд не вбачає жодних обставин, котрі обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Крім того, суд при вирішенні спірних правовідносин враховує визнання з боку відповідача заявлених позивачем позовних вимог. Окремо, суд вважає необхідним зазначити, що з огляду на положення чинного законодавства України дозвіл надається дитині до досягнення нею шістнадцятирічного віку, після досягнення якого, вона вправі вільно самостійно виїжджати за межі України і отримання спеціального дозволу батьків на це не потрібно /стаття 313 Цивільного кодексу України/. Ухвалюючи рішення, суд також враховує, що позивач при зверненні до суду із цим позовом не вимагає відшкодування понесених нею та документально підтверджених судових витрат. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial