Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-23 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про поділ об`єкту спільної часткової приватної власності, визнання права власності, виділення у натурі та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні будинком, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.01.1994 року за договором дарування [PERSON] було передано у власність 1/2 жилого будинку за адресою: [ADDRESS] з господарськими спорудами [PERSON] , яка отримала дане майно на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.01.1991 року. Згідно державного земельного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 18.07.2007 року на підставі рішення Київської міської ради від 27.11.2003 №222/1096 [PERSON] є власником Ѕ земельної ділянки площею 0,1000 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 14.03.2011 року [PERSON] та [PERSON] було передано у спадок по Ѕ частині на кожну майна у вигляді Ѕ від 0,1000 га земельної ділянки у межах згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за кадастровим номером ділянки [NUMBER] та по Ѕ частині майна на кожну від Ѕ жилого будинку за тією ж адресою. Таким чином, земельна ділянка за кадастровим № [NUMBER] з розташованими на ній житловим будинком та надвірними господарськими спорудами, що складається з житлового будинку з літерою «А» загальною площею 139,2 кв.м, житловою площею 76, 7 кв. м; житлового будинку з літерою «Б» загальною площею 38,1 кв.м, житловою площею 23,6 кв.м; гаражу-сараю-літньої кухні під літерою «В»; льоху(погреб) під літерою «Г», «Ж»; сараїв під літерами «Д», «Е»; вбиралень під літерами «З», «И» належать на праві спільної часткової власності з визначенням часток кожного співвласника, які складають Ѕ частину цього майна позивачки та по ј частині цього майна на кожного з відповідачів. Проте, незважаючи на вищевикладене, відповідачі незаконно чинять перешкоди у користуванні та перешкоджають реалізації права власності позивачки на Ѕ частину зазначеного будинку. Вказане унеможливлює реалізацію позивачкою свого законного права на користування своєю власністю, зокрема у складі спільної часткової власності. А отже доцільним є виділення в натурі Ѕ частки [PERSON] у спільній частковій власності з вирішенням у судовому порядку питання з усунення перешкод у користуванні власністю позивачки. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить поділити в натурі об`єкт спільної часткової приватної власності, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будинок 17-19 та складається з житлового будинку з літерою «А» загальною площею 139,2 кв.м, житловою площею 76,7 кв.м; житлового будинку з літерою «Б» загальною площею 38,1 кв.м, житловою площею 23,6 кв.м; гаражу-сараю-літньої кухні під літерою «В»; льоху(погреб) під літерою «Г», «Ж»; сараїв під літерами «Д», «Е»; вбиралень під літерами «З», «И», шляхом передання Ѕ частини цього майна [PERSON] і по ј частині цього майна [PERSON] та [PERSON] , визнавши за ними право приватної власності на відокремлені частини житлового будинку та господарські споруди, що відповідають розміру кожної із сторін у спільному частковому майні; виділити в натурі [PERSON] Ѕ частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з відповідними будівлями та спорудами, площа якої складає 0,10 Га, кадастровий номер [NUMBER] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій відповідно розміщена відокремлена частка вказаного житлового будинку, що передається [PERSON] в результаті його поділу в натурі; зобов`язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні будинком з прилеглими господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки понесені судові витрати у сумі сплаченого судового збору. 04.07.2017 року відповідачкою [PERSON] до суду надано Заперечення, в яких зазначено, що позивачка намагається незаконним шляхом заволодіти майном спадкодавця [PERSON] , ні до членів родини, ні до числа спадкоємців якого вона не належить, порушуючи права спадкоємців першої черги, тобто відповідачів, які проживали разом зі спадкодавцями та мають першочергове право на прийняття спадщини, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом. Крім того, [PERSON] зазначає, що позивачка не проживає в спірному будинку, з 1988 року та не користується спірною земельною ділянкою, родинних та добросусідських відносин не підтримує, матеріально забезпечена та має де жити, та що примирення між ними неможливе. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про скасування договору дарування, державного акту на земельну ділянку та відшкодування збитків, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право на особисту власність і на домоволодіння, виданого Виконкомом Ватутінської районної Ради народних депутатів № 282 від 03.04.1989 року, зареєстрованого у Київському бюро технічної інвентаризації 09 січня 1996 року і записаного у реєстрову книгу № 31284 та зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 22.11.2010 року ,згідно витягу про державну реєстрацію прав №28090852, номер запису 31284 в книзі 156-206 реєстраційний №32140291 житловий будинок за літер. «А», сараї-літер. «Е»,«Д», погреби літер « Ж », « Г » та вбиральня літер « 3 », споруди № 1,№ 2, ІІ, ІІІ разом з земельною ділянкою на якій вони розміщені, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , належали померлому [PERSON] Відповідачі зазначають, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом є переконливим доказом, що майно вказане в договорі дарування прийнято законними спадкоємцями першої черги, а саме дочкою та дружиною спадкодавця, тобто позивачами за зустрічним позовом, які проживали разом зі спадкодавцем в одному будинку. Наразі позивачі за зустрічним позовом вільно та незалежно користуються будівлями та спорудами, які на праві особистої приватної власності належали спадкодавцю [PERSON] , в тому числі земельною ділянкою, на якій збудований будинок, садом та городом. Незважаючи на те, що спадкове майно відокремлено, [PERSON] разом з родиною [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснюють незаконні «покушання» на особисту приватну власність. Крім того, позивачі за зустрічним позовом зазначають, що Договір дарування був вписаний у 1990 році в реєстраційну книгу за заявою спадкодавці [PERSON] , яка померла у 1989 році. Позовні вимоги [PERSON] неправомірні, мають корисливі наміри незаконно заволодіти майном, яке їй не належить, збільшивши частку, незаконно оформивши договір дарування. На підставі викладеного позивачі [PERSON] та [PERSON] просять суд прийняти до розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.08.2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про поділ житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні прийнято до розгляду в одному провадженні у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про поділ житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні. 27.09.2017 року представником позивача за первісним позовом до суду подано Заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивачка просить суд поділити в натурі об`єкт спільної часткової приватної власності, який знаходиться за адресою: за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , та складається з житлового будинку з літерою «А», загальною площею 139,2 кв.м, житловою площею 76, 7 кв.м; льоху(погреб) під літерою «Г», «Ж»; сараїв під літерами «Д», «Е»; вбиральня під літерою «З», шляхом передання 1/2 частини цього майна [PERSON] і по 1/4 частині цього майна [PERSON] та [PERSON] , визнавши за ними право приватної власності на відокремлені частини житлового будинку та господарські споруди, що відповідають розміру кожної із сторін у спільному частковому майні; виділити в натурі [PERSON] 1/2 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з відповідними будівлями та спорудами, площа якої складає 0,10 Га, кадастровий номер [NUMBER] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій відповідно розміщена відокремлена частка вказаного житлового будинку, що передається [PERSON] в результаті його поділу в натурі; зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод в користуванні будинком з прилеглими господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] ; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у сумі сплаченого судового збору. 27.09.2017 року представником позивача за первісним позовом до суду подано Заперечення на зустрічну позовну заяву. Відповідно до змісту заперечень представник вказує, що у вимогах, викладених у резолютивній частині зустрічної позовної заяви, не зазначено вимог щодо скасування договору дарування та державного акту на землю, зняття з реєстрації, а зазначено лише про відшкодування моральних, майнових, та матеріальних збитків, завданих помилкою БТІ. У той же час по тексту зустрічної позовної заяви не зазначено обгрунтування щодо відшкодування моральних, майнових та матеріальних збитків, ким та яким чином такі збитки нанесені, в якому розмірі та з яких підстав їх необхідно відшкодувати малолітній дитині [PERSON] , який взагалі не є учасником спору у даній справі. Те, що [PERSON] та [PERSON] є єдиними спадкоємцями [PERSON] , не оспорюється позивачем за первісним позовом ані в даній справі, ані взагалі, проте [PERSON] та [PERSON] . заявляють, що [PERSON] належало майно за адресою [ADDRESS] у вигляді будинку та земельної ділянки у повному обсязі, а не 1/4 частина цього майна, як то вказано в офіційних документах, що надавались до справи не тільки [PERSON] а й самими [PERSON] та [PERSON] Згідно документів, поданих безпосередньо [PERSON] , вбачається, що позивачі за зустрічним позовом самі собі суперечать або не розуміють змісту документів, які надають до суду. Відповідно до Архівного витягу від 06.12.2012 року №02-13/А-151/2731 із списку домоволодінь, належних громадянам с. Троєщина за №505 , [PERSON] володіє Ѕ за адресою [ADDRESS] , за №506 [PERSON] володіє Ѕ за адресою [ADDRESS] . Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 04.07.2011 р. [PERSON] володіє ј часткою житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно заповіту від 24.03.1998р. [PERSON] заповідав все своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2011 р. [PERSON] та [PERSON] отримали по 1/2 від майна (яким є 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ), що належало спадкодавцю [PERSON] . Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.03.2011 року [PERSON] та [PERSON] отримали по 1/2 від земельної ділянки, площею Ѕ від 0,1000 гектарів, що належала спадкодавцю [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на особисту власність від 15.11.1995 Виконком Ватутинської районної Ради народних депутатів м. Києва [PERSON] належить Ѕ частина будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 23.11.2010 року [PERSON] володіє 1/2 часткою житлового будинку за адресою: [ADDRESS] буд. 17-19. Таким чином, з вказаних документів слідує, що [PERSON] володів виключно 1/2 часткою житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою площею виключно Ѕ від 0,1000 гектарів, та дане майно перейшло за заповітом [PERSON] та [PERSON] у повному обсязі. У зв`язку з цим заяви [PERSON] про порушення спадкових прав є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Представник звертає увагу суду, що взагалі твердження позивачів за зустрічним позовом щодо порушення їх спадкових прав не можна брати до уваги суду при розгляді даної справи, адже спадкові правовідносини не є предметом даного спору. Щодо твердження позивачів за зустрічним позовом про начебто незаконність договору дарування від 25.01.1994 року, то відповідно до ст. 204 ЦКУ правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною другою ст. 215 ЦКУ недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. А отже, враховуючи, що жодні правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності [PERSON] на 1\\2 частину житлового буднику за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 1/2 від 0,1000 гектарів, а також правовстановлюючи документи дарувальника на право власності на 1/2 частину будинку, не визнавались недійсними та фіктивними у судовому порядку, вказані правочини е дійсними та надають права володіння майном позивачу. Щодо отримання 21.11.1990 року свідоцтва про право власності на ім`я [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , вже після смерті власника, то дана дія не суперечить законодавству, адже такий документ могли отримувати її правонаступники, якщо за життя власника даний документ з якихось причин не було отримано. На підставі викладеного представник позивача за первісним позовом просить відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року задоволено клопотання представника позивачки та призначено по справі судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, у зв`язку з чим зупинено провадження по справі. 02.10.2017 року від відповідачки за первісним позовом [PERSON] до суду надійшла апеляційна скарга на Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.10.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27.09.2017 року залишено без змін. Ухвалою Деснянського районного від 06.09.2018 року відновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про поділ житлового будинку, виділ земельної ділянки в натурі та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні та за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про скасування договору дарування та державного акту на землю, відшкодування збитків. 12.11.2018 року від представника позивачки за первісним позовом до суду надійшла Заява про застосування строків позовної давності, в якій зазначено, що про наявність договору дарування від 25.01.1994 року, а саме про те, що заповідачу [PERSON] належала лише 1/2 чистини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею Ѕ від 0,1000 гектарів позивачам за зустрічним позовом було відомо у момент переходу права власності на користь останніх за заповітом, а саме 14.03.2011 року.Відповідно строки позовної давності сплинули, а саме: станом на дату 25.01.1997 року щодо пред`явлення вимоги про скасування договору дарування;станом на дату 18.07.2007 року щодо пред`явлення вимог про скасування земельного акту на право власності на земельну ділянку. 12.11.2018 року від відповідачів за первісним позовом до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій зазначено, що свої позовні вимоги [PERSON] заявила з пропуском строку позовної давності. Відповідно питання, що були поставлені експерту, не відповідають її правовстановлюючим документам, які містять ознаки фіктивності та невідповідності, та порушують право власності відповідачів, договір дарування та державний акт підлягають визнанню нечинними та скасуванню. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2018 року частково задоволено клопотання відповідачів за основним позовом, до участі у справі залучено як третіх осіб без самостійних вимог Департамент земельних ресурсів Київської міської ради (КМДА) та Київської міської ради. Представник позивачки за первісним позовом у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі та у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити повністю з підстав, наведених у відзиві. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні первісного позову з підстав, зазначених у зустрічному позові, а також повністю задовольнити зустрічні позовні вимоги. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні основного позову та повністю задовольнити зустрічний позов Представник третьої особи - Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради (КМДА) - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Київської міської ради - у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить Ѕ частина жилого будинку за адресою: [ADDRESS] з господарськими спорудами, що підтверджується договором дарування від 25.01.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятнадцятої державної нотаріальної контори Флозиряк О.В. (а.с. 8-10 т.1). Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 18.07.2007 року, виданого на підставі рішення Київської міської ради від 27.11.2003 №222/1096, [PERSON] є власником Ѕ земельної ділянки площею 0,1000 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12 т. 1). Як вбачається з заповіту від 24.03.1998 року [PERSON] заповідав все своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 39 т. 1). Згідно свідоцтва про право на особисту власність від 15.11.1995 Виконком Ватутінської районної Ради народних депутатів м. Києва [PERSON] належала Ѕ частина будинку за адресою: [ADDRESS] ( а .с. 49 т. 1). З довідки № 964 від 05.09.2003р. вбачається, що земельна ділянка по 1/2 від 0.1 гектарів була передана у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] (а.с. 48 т. 1). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 23.11.2010 року [PERSON] володіє 1/2 часткою житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 50 т. 1). Як вбачається з листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна № 10248 (И-2011) від 04.03.2011 року Виконкомом Ватутінської райради 21.11.1990 року видав [PERSON] свідоцтво про право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] , а 25.11.1995 року цей же виконком видав [PERSON] свідоцтво про право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] В подальшому право власності на 1\\2 частину будинку, яка належала [PERSON] перейшло до [PERSON] , а потім на підставі договору дарування до [PERSON] (а.с. 58-59 т. 1). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.03.2011 року [PERSON] та [PERSON] отримали по 1/2 від майна (яким є 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ), що належало спадкодавцю [PERSON] (а.с. 42 т. 1). Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.03.2011 року [PERSON] та [PERSON] отримали по 1/2 від земельної ділянки площею Ѕ від 0,1000 гектарів, що належала спадкодавцю [PERSON] (а.с. 43 т. 1). Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 04.07.2011 року [PERSON] володіє ј часткою житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 41 т. 1). Відповідно до Архівного витягу від 06.12.2012 року №02-13/А-151/2731 із списку домоволодінь належних громадянам с. Троєщина за №505 : [PERSON] володіє Ѕ часткою за адресою [ADDRESS] , за №506 [PERSON] володіє Ѕ часткою за адресою [ADDRESS] ( а .с. 38 т. 1). Що стосується основних позовних вимог [PERSON] , то слід зазначити наступне. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Крім того, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до вимог ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища яке існувало до видання цього акту. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд поділити в натурі об`єкт спільної часткової приватної власності, який знаходиться за адресою: за адресою: [ADDRESS] , та складається з житлового будинку з літерою «А», загальною площею 139,2 кв.м, житловою площею 76, 7 кв.м; льоху(погреб) під літерою «Г», «Ж»; сараїв під літерами «Д», «Е»; вбиральня під літерою «З», шляхом передання 1/2 частини цього майна [PERSON] і по 1/4 частині цього майна [PERSON] та [PERSON] , визнавши за ними право приватної власності на відокремлені частини житлового будинку та господарські споруди, що відповідають розміру кожної із сторін у спільному частковому майні; виділити в натурі [PERSON] 1/2 частку земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з відповідними будівлями та спорудами, площа якої складає 0,10 Га, кадастровий номер [NUMBER] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій відповідно розміщена відокремлена частка вказаного житлового будинку, що передається [PERSON] в результаті його поділу в натурі; зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод в користуванні будинком з прилеглими господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] ; стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати у сумі сплаченого судового збору. Для вирішення питання щодо наявності технічної можливості виділу частки житлового будинку та господарських надвірних споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , відповідно до часток співвласників, судом було призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу, згідно ухвали суду від 27.09.2017 року. Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельної технічної експертизи від 31.08.2018 року № 22100/17-43/17946/18-43 (а.с.213-234 т.1) зазначено наступне: 1) Варіанти розподілу житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] між співвласниками детально викладені в дослідницькій частині висновку та зображені в додатках № 1-2 до висновку; 2) Оскільки фактичні межі та конфігурація земельної ділянки, що зазначені на схемі, наданої на дослідження зйомки, та межі земельної ділянки згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія [NUMBER] , кадастровий номер [NUMBER] ) по [ADDRESS] , не співпадають, неможливо визначити, чи розташовані житловий будинок, господарські будівлі та споруди співвласників в межах земельної ділянки, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія [NUMBER] , кадастровий номер [NUMBER] ) по [ADDRESS] , провести дослідження та надати варіанти розподілу між співвласниками земельної ділянки по [ADDRESS] не вбачається за можливе. Статтею 356 ЦК України визначено, що власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників маж право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частинами 1, 2 статті 367 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натрі частки із спільного майна. Законодавством передбачено, що такий виділ має здійснюватися за згодою усіх співвласників. На відміну від вказаного вище положення акту цивільного законодавства, що надає право співвласнику майна здійснювати його поділ у натурі, стаття 88 Земельного кодексу України, як спеціальна норма, яка регулює земельні правовідносини, передбачає, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту. При цьому наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться в їх спільній частковій власності і після здійснення якого право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що утворюється в результаті його поділу (виділу) і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вимоги діючого законодавства, висновки експерта щодо неможливості визначити варіанти поділу через те, що дані щодо фактичних меж та конфігурації земельної ділянки різняться, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про поділ житлового будинку та виділ земельної ділянки в натурі безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні будинком з прилеглими господарськими спорудами та земельною ділянкою, то слід зазначити наступне. Під час розгляду справи по суті було встановлено, що відповідачі вважають земельну ділянку та розташовані на ній споруди своєю власністю, заперечують право власності позивачки на 1\\2 частину будинку та земельної ділянки, чинять перешкоди у здійсненні позивачкою права власності, що підтверджується належними доказами, дослідженими судом. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на вимоги діючого законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позовні вимоги у частині зобов`язання відповідачів не чинити позивачці перешкоди у користуванні будинком з прилеглими господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, виправлень помилок та скасування записів у реєстрі, то судом встановлено наступне. Як встановлено при розгляді справи, позивачці [PERSON] належить Ѕ частина жилого будинку за адресою: [ADDRESS] з господарськими спорудами, що підтверджується договором дарування від 25.01.1989 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятнадцятої державної нотаріальної контори Флозиряк О.В. (а.с. 8-10 т.1). Позивачі за зустрічним позовом вважають даний договір незаконним, у зв`язку з чим просять визнати його недійсним. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Частинами 1, 2 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Як вбачається з письмових матеріалів справи, при посвідченні оспорюваного договору дарування від 25.01.1989 року, не було допущено жодних порушень діючого законодавства, а тому суд вважає, що договір дарування повністю відповідає вимогам діючого законодавства і підстав для визнання його недійсним немає. Також слід зазначити, що позивачами за зустрічним позовом не наведено жодних достатніх підстав, що свідчили б про незаконність оспорюваного договору. Враховуючи те, що судом не задовольняються зустрічні вимоги про визнання недійсним договору, то і підстав для скасування записів у реєстрі також немає. Зустрічні позовні вимоги про відшкодування збитків також не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не було визначено суму, що підлягає стягненню, а також необґрунтовано підстави для їх стягнення. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою за основним позовом наведено достатньо доказів на підтвердження своїх доводів для зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди у користуванні власністю, при цьому не доведено вимоги щодо поділу житлового будинку та земельної ділянки, а тому позовні вимоги судом задовольняються частково. Також позивачами за зустрічним позовом не наведено достатніх підстав та не надано належних доказів на підтвердження своїх вимог про визнання договору недійсним, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог повністю. Що стосується заяв відповідачів за основним позовом та відповідачки за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності до основних позовних та зустрічних позовних вимог, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи те, що суд відмовляє по суті у задоволенні основних позовних вимог у частині поділу житлового будинку та зустрічних позовних вимог повністю, то питання про застосування позовної давності судом не вирішується. На підставі викладеного,

Outcome: partial