Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи Головне управління юстиції, [PERSON], [PERSON], [PERSON] визнання права власності у порядку спадкування посилаючись на те, що 14.02.1975 року між нею та [PERSON] був укладений шлюб. Від даного шлюбу мають трьох дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] У шлюбі була приватизована кв. [ADDRESS], яка належала на праві власності [PERSON] та [PERSON]. 11.02.2009 року ? вказаної квартири була подарована [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. [INFO] помер [PERSON] Померлий постійно проживав з позивачем за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина на ? кв. [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги є позивач та діти. Звернувшись до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину позивач отримала відмову, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на квартиру. Тому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на ? кв. [ADDRESS]. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просять його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, оскільки позивач має право лише на ? спірної квартири. Треті особи в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутність, з позовом погоджуються. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 14 лютого 1975 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (том 1 а.с.5). Від даного шлюбу мають трьох дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (том 1 а.с.11,15,17). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25 вересня 1998 року, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (том 1 а.с.20). 11 березня 2009 року [PERSON] подарувала належну її ? частину кв. № [ADDRESS] онуку - [PERSON] та його дружині - [PERSON] (том 1 а.с.113). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого ВД РАЦС Дніпровського РУЮ у м. Києві 15 листопада 2011 року (том 1 а.с.6). За життя [PERSON] заповіт не складав. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на ? частину кв. № [ADDRESS] та заведено спадкову справу № 913 від 01 грудня 2011 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою (том 1 а.с. 116). Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Спадкування за законом відбувається у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. При вирішенні питання спадкування за законом, враховуються такі юридичні факти, як: родинні стосунки (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця. Центральним субінститутом спадкування за законом є інститут черговості, який полягає в тому, що за загальним правилом кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування за відсутності бодай одного спадкоємця попередньої черги, обумовленого різними причинами: фізичною відсутністю, усуненням від права на спадкування, неприйняттям спадщини або відмовою від прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями за законом після померлого [PERSON] були: дружина - [PERSON], діти: [PERSON], [PERSON], [PERSON], мати - [PERSON] Частиною 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або неприйняття її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З копії спадкової справи, заведеної після померлого [PERSON], вбачається, що заява про прийняття спадщини була подана лише його дружиною - [PERSON] ( том 1 а.с. 116 - зворот). Позивач не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки в неї були відсутні правовстановлюючі документи на квартиру № [ADDRESS] (а.с.122). Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Не погоджуючись з позов, відповідач в письмових запереченнях пояснила, що мати [PERSON] - [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після померлого сина, оскільки була прописана разом з ним і у відповідності до ст.ст. 1268, 1241 ЦК України не зобов'язана була подавати заяву про прийняття спадщини. В той же час, [PERSON] була складена заява про прийняття спадщини, однак не була подана до 16 КДНК (том 1 а.с.164). Суд не може погодитись із зазначеним, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Виходячи з вказаної норми, [PERSON] дійсно мала право на отримання частини спадщини після померлого сина, оскільки на момент його смерті була непрацездатна. Однак, в порушення ст. 1269 ЦК України, [PERSON] не подала заяву про прийняття спадщини до 16 КДНК, а сам факт її складання не можна вважати таким, що дає достатні підстав вважати що, вона вчинила дії по волевиявленню прийняття спадщини. Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Померлий [PERSON] дійсно був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], де також була зареєстрована [PERSON], що підтверджується довідкою ЖРЕО № 403 (том 1 а.с. 21). Однак, його фактичним місцем проживання було [ADDRESS], що підтверджується довідкою Ходосівської сільської ради. Зокрема, даний факт сторонами не оскаржувався. Таким чином, у [PERSON] не виникло право на спадкову масу після померлого сина, оскільки спадщину вона не прийняла. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, прямо передбачених ст.ст. 335, 376, 392 цього Кодексу. Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. (ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності,

Outcome: approved