Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

сторони в шлюбі з 24.10.2009р., мають двоє синів, Валентина, 01.02.2010р.н. і Олександра, 02.09.2011р.н. [PERSON] 16.01.2019р. звернулась із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вимоги мотивувала тим, що подружнє життя з відповідачем не склалось, він не поважав її як дружину, сварився з нею, вона не любить його, інше, просила розірвати шлюб. В суді [PERSON] позов підтримала, пояснила, що подружнє життя не склалось з вини відповідача, він зловживав алкогольними напоями, сварився та скандалив з нею, бив її при дітях, вона не бажає далі терпіти таке зневажливе ставлення до себе, боїться його, настоює на розірванні шлюбу, від стягнення судових витрат з відповідача відмовилась. Відповідач [PERSON] в суді пояснив, що згідний на розірвання шлюбу з позивачкою, котра давно до цього прагне і яку в цьому підтримує мати. Заслухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із пояснень сторін, із свідоцтва про шлюб та копій свідоцтв про народження (а.с.5, 8, 9) убачається, що сторони в шлюбі з 24.10.2009р., мають двоє синів [PERSON], 01.02.2010р.н. і Олександра, 02.09.2011р.н. Позивачка [PERSON] настоює на розірванні шлюбу з відповідачем, покликаючись, що відповідач бив її, вона не любить та боїться його, розірвавши шлюб піде проживати до мами, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідач [PERSON] в суді погодився з позовом, також пояснив, що подальше перебування в шлюбі та спільне проживання з позивачкою може негативно вплинути на виховання дітей. Покликання сторін на конфлікти, що відповідач в стані сп"яніння дебоширить та бувало бив позивачку, має підтвердження копією ухвали Городоцького районного суду Львівської обл. від 13.07.2018р. та показаннями в суді свідків [PERSON] і [PERSON] Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини подружжя [PERSON], що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивачки до збереження шлюбних відносин порушуватиме її права на особисту свободу, суд приходить до висновку, що юридичне підтримання шлюбних відносин в даному випадку суперечитиме моральним засадам суспільства, а тому задоволює позов.

Outcome: approved