Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом 07.05.2015 року, 16.02.2016 року позовні вимоги було збільшено позовними вимогами про визнання дій Державного нотаріуса Шостої Харківської Державної нотаріальної контори Абрамченко Тетяни Анатоліївни неправомірними(арк..81-85т.1). В провадження складу суду під головуванням судді Руднєвої О.О. справа надійшла 01.11.2016 року. Позивачка та її представники : за дорученням [PERSON](арк..40т1) та адвокат за угодою Курило М.М.(арк.120-121том2) позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка пояснила, що [INFO] помер її батько, [PERSON]. Після свої смерті він залишив належним чином заповіт та заповідав все своє майно їй. 16 березня 2015 року вони з матір»ю прийшли до Шостої Харківської Державної нотаріальної контори та попали на співбесіду до державного нотаріуса Абрамченко Т.А. Вона пояснила, що хоче відмовитись від спадщини на користь свої матері [PERSON]. Пояснила, що вони з матір»ю вирішили, що якщо матір займається бізнесом, то буде доцільно з самого початку оформити спадщину на матір. Нотаріус надала відповідні роз»яснення та пояснила, що відмовитись від прийняття спадщини на користь матері вона має право тільки як спадкоємиця за законом. Нотаріус ввійшла до реєстру та зазначила, що спадкових справ не заведено. Нотаріусу було надано всі документи, заповіт, свідоцтво про смерть батька, ксерокопія його паспорту, ідентифікаційного номеру. Вона підписала заяву в нотаріальній конторі про відмову від спадщини за заповітом та про відмову від прийняття спадщини за законом на користь своєї матері. Тільки через певний час її матері зателефонувала нотаріус та пояснила, що 24.02.2015 року в Десятій Харківській Державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу за заявою [PERSON] після смерті батька, [PERSON], який помер [INFO]. Вважає дії нотаріуса Абрамченко неправомірними, бо вважає, що та ретельно не роз»яснила їй та її матері правові наслідки відмови від прийняття спадщини за заповітом. Також вважає, що нотаріус Абрамченко не здійснила належним чином пошуку в єдиному реєстрі спадкових справ. Вважала, що оскільки вона проживала разом із батьком, то вона вже є власницею майна. Відповідачка [PERSON] та її представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та проти задоволення позову не заперечували. Відповідачка [PERSON] пояснила суду, що після смерті свого чоловіка вони з донькою порадилися та вирішили, що слід оформити спадщину на неї, бо вона займалася бізнесом весь цей час та це спадкове майно було її спільною власністю з померлим чоловіком. До Державного нотаріуса Шостої Харківської Державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. прийшли разом з донькою. Вона спитала як можливо переоформити спадщину, нотаріус їм роз»яснила, але вона не все зрозуміла. Нотаріус дійсно ввійшла до реєстру, отримала витяг та пояснила їм, що інших спадкових справ не існує. Після чого донька оформила заяву про відмову від спадщину за заповітом та про відмову від спадщини за законом на її користь. Вона вважала, що вже оформила право власності. Оформити спадщину на неї вирішили тому, що нежитлові приміщення, які є спадковим майном вони здають в оренду та якби донька оформила це майно на себе в них виникли б питання з комунальними організаціями щодо переоформлення договорів на користування водопостачанням та електропостачанням. Після чого, коли в неї виникли непорозуміння в податковій інспекції з поданням декларації вона прийшла до нотаріуса і та дала їй копію витягу з реєстру спадкових справ, де було вказано, що вона прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка, [PERSON]. Про наявність іншої спадкової справи вона дізналася від нотаріуса, вважає, що нотаріус Абрамченко Т.А. неретельно перевірила в реєстрі спадкових справ наявність спадкової справи за заявою [PERSON] після смерті батька, [PERSON]. Якби нотаріус вказала припустимість другої літери «е», а не «є» під час здійснення пошуку, то станом на 16.03.2015 року і їй, і її доньці, позивачці по справі було б відомо про наявність інших спадкоємців і донька від прийняття спадщини за заповітом не відмовлялася. Підтримує позовні вимоги тому, що вважає , що відмова від спадщини мала місце виключно через те, що її донька помилялася щодо самої відмови, бо вважала, що відмовляється від спадщини не на користь інших осіб, а саме на її користь як своєї матері . На запитання головуючого чому не повідомила доньку про наявність в батька інших дітей пояснила, що не була про це обізнана, бо коли виходила заміж, то її чоловіку було 47 років і вона з ним на цю тему не спілкувалася. Представник відповідачки [PERSON] за апостілем та за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнав та проти позову категорично заперечував. Пояснив, що зі слів своєї довірительки йому відомо про те, що саме відповідачка [PERSON] не надавала можливості його клієнтці спілкуватися з батьком, про наявність інших дітей в сім»ї були обізнані. Крім того вказав, що в діях Державного нотаріуса Шостої Харківської Державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. не вбачає ніяких порушень вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку оформлення нотаріальних дій, який встановлено відповідною Інструкцією Міністерства юстиції України. Вважає, що в позивачки та в відповідачки була мета ухилитися від сплати державного мита при оформленні договору дарування і це стало підставою для відмови позивачки від спадкування за заповітом. Крім того звернув увагу суду на ті обставини, що позивачка є людиною з вищою освітою. Підписуючи заяву вказала особисто, що з текстом ознайомлена, прочитала, а також підписала, що їй роз»яснені вимоги ст.1273 Цивільного Кодексу України. Пояснив , що його довірителька письмово звернула за місце відкриття спадщини з відповідною заявою. Яким чином на українській мові пишеться прізвище її померлого батька не була обізнана, бо до виїзду в Ізраїль була громадянкою Російської Федерації, вказала прізвище як їй було відомо, а саме [PERSON]. Причини того, чому в 10-й Харківській Державній нотаріальній конторі спадкову справу було заведено 24.02.2015 року після смерті [PERSON] пояснити суду не зміг, бо не обізнаний. Представник відповідача Шостої Харківської Державної нотаріальної контори за дорученням Державний нотаріус Абрамченко Т.А. позовні вимоги не визнала, проти позову категорично заперечувала. Пояснила суду, що діяла суворо у відповідності в з вимогами Закону України «Поро державний нотаріат» у відповідності з вимогами п.1 глави 22 п.4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. Пояснила суду, що дійсно в березні 2015 року до на неї спочатку зателефонували, а потім прийшли на прийом позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] з собою принесли всі необхідні документи для звернення з заявою про прийняття спадщини, а саме: паспорти, свідоцтво про народження, свідоцтво про смерть спадкодавця, свідоцтво про шлюб [PERSON] та [PERSON], свідоцтво про зміну прізвища [PERSON], заповіт на її ім'я та ксерокопію паспорту та ідентифікаційного коду небіжчика. Вона провела з матір»ю та донькою бесіду та проконсультувала з того питання, яке їх цікавило. Насамперед, [PERSON] пояснила, що хоче відмовитися від спадщини на користь своєї матері, їй було роз»яснено , що при наявності заповіту вона може відмовлятися на користь тільки тих осіб, які в заповіті зазначені. Інакше їй прийдеться відмовлятися від спадкування за заповітом і тоді діють норми спадкування за законом. Було роз»яснено, що у такому випадку вона зможе відмовитися від спадкування за законом як спадкоємець першої черги спадкування на користь своєї матері. Як оформити майно на користь матері без відмови від спадкування за заповітом іншим шляхом також роз»яснила, а саме розповіла, що майно можливо успадкувати, зареєструвати та провести його відчуження в законний спосіб, попередньо оцінивши спадкове майно, сплативши державне мито за укладення договору дарування, купівлі-продажу, спадкового договору або договору довічного утримання. Роз»яснила, що вартість державного мита складає певний відсоток від оціночної вартості відчужуваного майна. Позивачка й відповідачка [PERSON] обрали саме спосіб успадкування шляхом відмови від прийняття спадщини за заповітом, бо все ґрунтувалося на коштах, які слід сплатити як державне мито та й провести оцінку майна. Вона запитала в [PERSON] та [PERSON] чи є інші спадкоємці й обидві їй ствердили, що інших спадкоємців не має. Якби позивачка й відповідачка пояснили, що їм невідомо про наявність інших спадкоємців чи те, що інші спадкоємці не існують, вона б діяла у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Вона мала на руках заповіт з правильно вказаним прізвищем заповідача [PERSON], ксерокопію паспорту небіжчика, свідоцтво про смерть, в якому також правильно вказано прізвище небіжчика (спадкодавця) [PERSON]. В неї не було сумніву щодо правильності правопису прізвища, а саме: другої голосної літери прізвища. Вона ввійшла до реєстру спадкових справ, вказала прізвище українською та російською мовами, вказавши другу голосну літеру прізвища за параметрами пошуку, бо вважала, що можливо в українському правописі вказати прізвище як [PERSON], вона отримала 16.03.2015 року о 12.27 відповідь що відомості про наявність спадкових справ відсутні. Прийняла заяву від [PERSON] про відмову від спадщини за заповітом та про відмову від спадщини за законом на користь матері [PERSON] Вимоги ст.1273 ЦК України роз»яснила, заяву було прочитано заявницею особисто, спадкову справу було зареєстровано належним чином за №151/2015 16.03.2015 року. Потім прийняла заяву від [PERSON] про прийняття спадщини за законом та внесла всі відомості до реєстру. Ту ситуацію, що склалася пояснює тим, що 10-та Харківська Державна нотаріальна контора 24.02.2015 року прийняла заяву [PERSON], яку надіслано поштою. Заяву було прийнято нотаріусом держави Ізраїль хто здійснював переклад заяви на українську їй невідомо, але в заяві прізвище спадкодавця вказано [PERSON] . Діючи в рамках інструкції 10-та Харківська Державна нотаріальна контора провела перевірку в реєстрі спадкових справ та зареєструвала спадкову справу за № 94/2015 від 24.02.2015 року, але за відсутності свідоцтва про смерть спадкодавця звернулася за актовим записом до органів ЗАГСу і отримавши відомості про реєстрацію акту смерті встановила , що прізвище спадкодавця [PERSON], а не так як вказано в заяві [PERSON]. На відповідний запит справу було надіслано до 10-ї Харківської Державної нотаріальної контори. Категорично заперечувала проти тверджень позивачки [PERSON] та відповідачки [PERSON] відносно того, що вона провела перевірку неретельно. Третя особа - 10-та Харківська Державна нотаріальна контора в судове засідання не з»явилася, про час розгляду справи попереджена своєчасно та належним чином, звернулася до суду з заявою про можливість розгляду справи за відсутності представника. Надіславши суду письмові пояснення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного: Судом неодноразово роз»яснені учасникам процесу вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно того, що обов»язок доказування обгрунтованості своїх доводів та вимог законодавцем покладається на сторони ,а судом докази тільки оцінюються, а також стосовно того, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Суд вважає, що позивачка обґрунтованість своїх вимог наданими суду доказами не довела. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Суд приходить до висновку, що відповідачі обґрунтованість своїх доводів належними та допустимими доказами довели суду. Ураховуючи Правову позицію Верховного суду України від 05.12.2007 року №6- 16344 св 07, який вказав, що виходячи з системного аналізу вказаних правових норм, слід зробити висновки, що при розгляді справ, які стосуються оспорювання прав та обов»язків сторін, які придбані на підставі здійснення нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод тощо НОТАРІУСИ в розумінні вимог ст.ст.30,34,35 ЦПК України не є особами, прав та обов»язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична зацікавленість в результатах розгляду справи судом та реалізації прийнятого по справі рішення» Відповідно до ст.7 Закону України « Про нотаріат» встановлено, що нотаріуси в Україні діють у відповідності з Конституцією України та Законами України, постановами та розпорядженнями Верховної Ради України, Указами та Розпорядженнями Президента України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України. Відповідно до ст.34 Закону України «Про нотаріат» визначено перелік дій, які здійснюють нотаріуси України. Згідно зі ст.100 Закону України «Про нотаріат»документи, які складено за кордоном, за участі іноземних властей або які від них виходять , приймаються нотаріусами за умови їх легалізації органами Міністерства закордонних справ України . без легалізації такі документи приймаються нотаріусами у тих випадках, коли це передбачено законодавством України. Так, ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачає - документи, що видані уповноваженими іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації ,якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Позивачка по справі [PERSON] є повнолітньою ,дієздатною особою, яка має вищу освіту. При підписанні заяви 16.03.2015 року (арк..123 том1) вказала, що текст заяви прочитано нею особисто й поставила свій підпис під наступним текстом: [INFO] помер мій батько - [PERSON], [INFO], який був зареєстрований в [ADDRESS]. Після його смерті залишилася спадщина. Мені відомо, що померлий залишив заповіт, посвідчений 08 квітня 2005 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. за реєстром № 1205,на мою користь. Цим повідомляю нотаріальну контору, що від прийняття спадщини за заповітом я відмовляюсь. Від прийняття спадщини за законом я відмовляюсь на користь дружини спадкодавця, моєї матері - [PERSON]. Я цілком розумію наслідки підпису цієї заяви, моє волевиявлення добровільне, зроблено без будь-якого тиску та примусу, у алкогольному, токсичному, наркотичному стані я не перебуваю, моя дієздатність не обмежена психічними захворюваннями та рішенням суду. Зміст ст.1273 Цивільного Кодексу України мені державним нотаріусом роз»яснено…..» Й далі йде особистий підпис з написанням прізвища та ініціалів. Стаття 1273 Цивільного Кодексу України передбачає наступне: 1. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. 2. Фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. 3. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. 4. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. 5. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. 6. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Відповідно до ст. 1274 ЦК України 1. Спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. 2. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. 3. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. 4. Якщо заповідач підпризначив спадкоємця, особа, на ім'я якої складений заповіт, може відмовитися від спадщини лише на користь особи, яка є підпризначеним спадкоємцем. 5. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Статтею 1275 ЦК України передбачено, що: 1. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. 2. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. 3. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. 4. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов'язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. 5. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] була обізнана з вимогами ст.1273 ЦК України й усвідомлювала, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. На підставі ст. 1217 Цивільного Кодексу України спадкування в Україні здійснюється за законом та за заповітом. На підставі вимог ст..1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. На підставі вимог ст.1235 ч 1 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. На підставі вимог ч 3 ст.1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON], укладаючи 08.04.2005 року заповіт на користь [PERSON] (арк. справи10т.1) , будучи обізнаним про свої непрості стосунки з іншими спадкоємцями надав своє особисте розпорядження на випадок своєї смерті, скасувавши заповіт від 08.12.2001 року ,посвідчений тим же Приватним нотаріусом ХМНО Тимченко Т.В. за реєстровим № 8875(який зі слів відповідачки [PERSON] був складений саме на неї), а ситуація яка склалася виникла саме на підставі небажання позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] виконати волю спадкодавця. В цій частині посилання представника позивачки [PERSON] відносно того, що її довірителька не мала намірів позбавити себе права власності на нерухоме майно на користь інших осіб, суд вважає недоведеними належними доказами. Суд критично відноситься до твердження відповідачки [PERSON] стосовно того, що Державний нотаріус Шостої Харківської Державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. отримала в них грошові кошти, але надала їм неправильно нотаріальні послуги, Законом України «Про нотаріат» та Декретом Кабінету Міністрів України 1992 року «Про державне мито» передбачено, що послуги нотаріату є платними та в дохід Держави стягується судовий збір. Державний нотаріус Абрамченко Т.А. не заперечувала, що за оформлення заяв з позивачки та відповідачки було дійсно стягнуто державне мито в загальній сумі 340,00 гривень. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 225 ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а саме: 1. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 2. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. 3. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Стаття 229 ЦК України наголошує: 1. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. 2. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Стаття 230 ЦК України передбачає, що: 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». П. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» наголошує, що « Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. 20. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів» Суд приходить до висновку, що доводи представника позивачки [PERSON] за дорученням [PERSON] відносно того, що її довірителька помилилася при підписанні заяви внаслідок своєї необізнанності є хибними, бо обставини, які мають для позивачки істотне значення виникли не на момент вчинення правочину і з»явилися, насамперед, внаслідок укривання від Державного нотаріуса Шостої Харківської Державної нотаріальної контори відомостей щодо існування інших спадкоємців, що суд вважає помилкою внаслідок власного недбальства як з боку позивачки [PERSON] так і з боку відповідачки [PERSON], що не є підставою для визнання відмови від прийняття спадщини за заповітом недійсною. В діях Державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А. суд не вбачає порушення вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5. У відповідності з вимогами Закону України «Про право на справедливий суд» від 12.02.2015 року, який набув чинності 28.03.2015 року та яким внесені відповідні зміни до ЦПК України , суди при постановленні рішень зобов»язані застосувати судову практику, ураховуючи позицію Верховного Суду України та Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Стаття 360-7 ЦПК України передбачає : «Висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені в його постанові, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1-2 частини першої ст..355 цього Кодексу, є обов»язковими для всіх суб»єктів владних повноважень,які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом…….» Враховуючи Правову позицію Верховного Суду України, виказану в Постанові від 31.10.2012 року № 6-37053св12 «Згідно з частина 1,2 ст.1233 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті . У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом ,а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у стаття 1261-1265 Цього Кодексу.» Крім того, в вищевказаній Правовій позиції Верховного Суду України наголошено, що (стосовно дати укладення заповіту) суперечності між датами укладення усунуті судом першої інстанції, таким чином, суд приходить до висновку, що доводи представників позивачки та відповідачки [PERSON] відносно помилки, яка має місце в даті укладанні заяви, де вказано 15 березня 2015 року, а не 16 березня 2015 року є хибними, бо всі нотаріальні дії фактично відбулися 16.03.2015 року, про що свідчить витяг з реєстру спадкових справ. Посилання на помилку в номері паспорту позивачки при оформленні заяви про відмову від прийняття спадщини ,суд вважає такою, що нічого не доводить, бо в матеріалах справи є належним чином посвідчена копія паспорту позивачки (арк..справи97-167 том1). Поміж іншого, суд ще раз звертає увагу на Правову позицію Верховного суду України від 05.12.2007 року №6- 16344 св 07, який вказав, що виходячи з системного аналізу вказаних правових норм, слід зробити висновки, що при розгляді справ, які стосуються оспорювання прав та обов»язків сторін, які придбані на підставі здійснення нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод тощо НОТАРІУСИ в розумінні вимог ст.ст.30,34,35 ЦПК України не є особами, прав та обов»язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична зацікавленість в результатах розгляду справи судом та реалізації прийнятого по справі рішення» ,тобто виходячи з Правової позиції Верховного Суду України ні НОТАРІУСИ ,ні Державні нотаріальні контори не можуть виступати відповідачами при вирішенні спорів. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними належними доказами та вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed