Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС в Донецькій області про зняття арешту з квартири, накладеного постановою слідчого СВ податкової міліції ДПІ м. Маріуполя Донецької області від 17.07.2003 року. Посилалася на те, що вона є власником 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] в м Маріуполі Донецької області. Власниками квартири також є [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності від 02 грудня 1997 року №3998/п. При підготовці документів для здійснення угоди купівлі-продажу позивачці стало відомо, що 1/3 частина квартири [ADDRESS], в м Маріуполі перебуває під арештом в порядку забезпечення цивільного позову, в разі винесення вироку забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна. Про те, що частина квартира знаходиться під арештом вона дізналася через 12 років.\~11 листопада 2015 роки вона звернулася з письмовою заявою про зняття арешту в Маріупольське об'єднання державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Донецькій області, однак відповіді так і не отримала.\~При наявності арешту позивачка позбавлена можливості оформити угоду купівлі-продажу, а тому звернулась до суду з позовом про зняття арешту на належне їй майно. Зазначила, що арешт майна є необґрунтованим, оскільки до кримінальної відповідальності вона не притягувалася, обвинувальний висновок їй не вручали, повісток до суду не отримувала, в суд її ніхто не викликав, конфіскація майна не здійснювалася. У судове засідання позивачка та її представник не зявилися, але надали письмову заяву, в якій просять розглянути справу без їх участі, просять позов задовольнити, згодні на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. За згодою позивачки та її представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи та відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового процесу технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Зазначена квартира належить позивачці, а також [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1997 року №3998/п. Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна на квартиру, розташовану за адресою: вул. Гранітна, будд.152, кв.72, в м. Маріуполі Донецької області постановою слідчого СВ податкової міліції ДПІ м. Маріуполя Донецької області від 17 липня 2003 року в порядку забезпечення цивільного позову, в разі винесення вироку забезпечення виконання вироку в частині можливої конфіскації майна накладено арешт. За даними Управління інформаційного забезпечення ГУ Національної поліції в Донецької області, за обліками МВС громадянка України [PERSON] (Яланська, [PERSON]) [PERSON], [INFO], уродженка м. Маріуполя Донецької області на території України до кримінальної відповідальності не притягувалась, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (довідка МВС України №516-10032016/14017 серія НОД №1973459). Згідно з правовою позицією ВСУ у справі № 6-26цс13 від 15.05.2013 року, яка по правилам ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова в застосуванні судової практики, право власності особи, яка не є учасником кримінального судочинства, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власності в порядку цивільного судочинства поширюється на ці відносини. У порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні у кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Частинами 1 і 4 ст.41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.08.76 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, заснованих на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.4, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення в цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК України, розглянув справу відповідно до норм матеріального права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналоги закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Виходячи з вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, з огляду на правову позицію, викладену Верховним судом України в постанові № 6-32цс13 від 12 червня 2013 року, згідно з яким суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права або інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, згідно з якими кожна людина має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонених законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. Ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права і цивільного інтересу підлягають судовому захисту і спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, який відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідків, викликаним цим порушенням. Фактичні обставини справи та системний аналіз норм права, що врегульовують спірні питання щодо захисту майнових прав та зняття арешту з майна, дають законні підстави для задоволення позову про зняття арешту з майна, оскільки наявність арешту майна та заборона дій по його відчуженню є порушенням майнових прав позивача щодо володіння, користування та розпорядження належним нерухомим майном, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Звільнення з-під арешту 1/3 частини квартири №72, розташованої по вул. Гранітній, 152, в м Маріуполі Донецької області є ефективним засобом захисту порушеного права позивача, оскільки надасть позивачу можливість здійснити, окрім іншого, своє право на розпорядження майном. Майнове право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод в здійсненні володіння, користування і розпорядження майном шляхом звільнення квартири з-під арешту. З огляду на вищевказане, очевидною є відсутність підстав для збереження арешту майна та заборони дій по його відчуженню, оскільки [PERSON] не є боржником у виконавчому провадженні, до кримінальної відповідальності не притягувалась, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Outcome: approved