Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, так як вважає, що подальше збереження подружніх стосунків з відповідачем є не можливим. В позові [PERSON] зазначила, що з 23 лютого 2010 року проживає в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відношення припинено в травні 2016 року. Вона не бажає поновлювати сімейні відносини з відповідачем, проживати з ним однією сім'єю і продовжувати подружні стосунки. Спільне життя з відповідачем не склалося у зв'язку з несумісністю характерів. Посилаючись на дані обставини, позивач просить її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розірвати шлюб з [PERSON] Також просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище - [PERSON]. (а.с.3) Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити та справу розглядати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явися, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином., про причини не явки суд не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147 від 03.10.2017 року внесенні зміни до відповідних Кодексів. Згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, із змінами внесеними відповідно до зазначеного Закону, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи, що внесенні зміни до ЦПК України набрали чинності 15 грудня 2017 року, суд вважає розглянути справу за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, а також п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 23.02.2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 23.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Роздільнянського районного управління юстиції Одеської області, на підставі актового запису №16. (а.с.4) Від спільного життя мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження наявним в матеріалах справи. (а.с.5) Сторони припинили подружні відносини і однією сім'єю не проживають з травня 2016 року. Причиною розпаду сім'ї є відсутність між ними взаємопорозуміння та несумісність характерів. Ухвалою суду від 19.10.2017 року сторонам було надано строк на примирення терміном на 3 місяці з метою збереження сім"ї. Однак в установлений судом термін сторони не примирилися, позивач на розірвання шлюбу згодна та наполягає, відновлювати подружні відносини не має наміру, вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу майна подружжя та місця проживання дитини не має. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тому суд при вирішенні питання про розірвання шлюбу вважає за необхідне врахувати заяву позивача про залишення їй прізвища, яке вона отримала під час реєстрації шлюбу - «[PERSON]». Враховуючи те, що сторони проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, суд приходить до висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] існує лише формально, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені її особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. На підставі ст.105 ч.3, 110, 112, 113,115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved