Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

У жовтні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 звернувся з позовною вимогою про витребування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Київської міської ради № 849/1905 від 09.07.2009 [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . На виконання вказаного рішення [PERSON] отримав державний акт серії ЯЖ № 912778 про право власності на земельну ділянку. У подальшому право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] , на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 у справі № 2-4059/2009. У свою чергу [PERSON] відчужив [PERSON] вказану земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу № 923 від 03.08.2016. В подальшому, 06.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Разом з тим встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє та даним судом не ухвалювалось. Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради № 849/1905 від 09.07.2009 про передачу [PERSON] у приватну власність спірну земельну ділянку, визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, зобов`язано повернути спірну земельну ділянку Київській міській раді. Оскільки Київська міська рада як єдиний власник земельної ділянки комунальної власності рішення про її передачу у власність особам не приймала, вказана ділянка вибувала на користь інших осіб без волевиявлення Київської міської ради, остання підлягає витребуванню від останнього неабувача на користь територіальної громади міста в особі Київської міської ради. Враховуючи, що Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності належних заходів щодо повернення вказаної земельної ділянки не вживала, з позовом до суду не зверталась, з вказаним позовом до суду звернувся заступник керівника Київської міської прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Ухвалою суду від 27.10.2017 задоволено заяву про забезпечення позову, накладено арешт на земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292 (а.с. 42). Ухвалою суду від 27.10.2017 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 43). 29.03.2018 відповідач подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що заступник керівника прокуратури не є належним позивачем та не може звертатись до суду із вказаними позовними вимогами, оскільки до повноважень прокуратури не відноситься представництво органів місцевого самоврядування. Прокурором не обґрунтовано підстав представництва інтересів держави, не доведено дотримання розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки рішення суду про визнання незаконним та скасування рішення про передачу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту набрало законної сили 18.04.2014, останнім днем звернення до суду з даним позовом було 18.04.2017. У той час прокурор звернувся до суду з позовом лише 05.10.2018, тобто після закінчення строку позовної давності. Відповідач є добросовісним набувачем(а.с. 58-64). Ухвалою суду від 02.10.2018 за клопотанням представника відповідача [PERSON] залучено в якості третіх осіб у справі [PERSON] та [PERSON] , при цьому позов не визнав, з урахуванням заперечень, які були подані до суду 29.03.2018. Ухвалою суду від 02.10.2018 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду (а.с. 72-73). 03.04.2019 до суду надійшли додаткові пояснення заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8, в яких зазначено, що підставою для звернення до суду з позовними вимогами стали порушення державних інтересів держави, оскільки земельна ділянка незаконно вибула із власності територіальної громади за відсутності її волевиявлення та з відповідними порушеннями. Рішенням суду від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц вказані порушення усунуто, фактично рішення виконано 28.07.2014 - земельна ділянка була повернута Київській міській раді, про що свідчить інформаційна довідка Святошинського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві. Разом з тим, Київська міська рада допустила бездіяльність щодо реєстрації права власності на земельну ділянку на виконання рішення суду та у подальшому не забезпечила збереження нерухомого майна, в результаті чого земельну ділянку відчужено на користь відповідача (а.с. 79-83). 27.05.2019 під час судового засідання представником відповідача [PERSON] заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть [PERSON] , а також подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 91 - 101). Протокольною ухвалою суду від 27.05.2019 у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності відмовлено (а.с.102). 27.01.2020 представником відповідача [PERSON] подано клопотання про зупинення провадження по справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №912/2385/18 (провадження № 12-194rc19) за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2019 у справі за позовом Заступника керівника Олександрівської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі: Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Східного офісу Державної аудиторської служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртранссервіс-груп», відділу освіти, молоді та спорту Устинівської РДА про визнання недійсним додаткових угод та стягнення 90 577,26 грн., оскільки результат розгляду Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи матиме важливе значення для правильного вирішення даної справи та встановлення факту наявності або відсутності процесуальної дієздатності прокурора для звернення до суду в інтересах держави. Ухвалою суду від 27.01.2020 задоволено клопотання представника відповідача- [PERSON] , зупинено провадження по справі (а.с. 117- 118). 24.07.2020 на адресу суду від керівника Київської місцевої прокуратури № 8 надійшло клопотання про поновлення провадження по справі у зв`язку з закінченням перегляду в касаційному порядку справи № 912/2385/18 (а.с. 120). 24.07.2020 на адресу суду від керівника Київської місцевої прокуратури № 8 також надійшли додаткові пояснення по справі щодо підстав представництва та застосування норм права, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові № 912/2385/18 від 26.05.2020 (а.с. 121 - 132). Ухвалою суду від 16.09.2020 відновлено провадження у справі (а.с. 135). 05.04.2021 на адресу суду надійшло клопотання виконувача обов`язків керівника Святошинської окружної прокуратури м. Києва про залучення правонаступника Київської місцевої прокуратури № 8- Святошинську окружну прокуратуру м. Києва (а.с.158-166). Протокольною ухвалою від 08.06.2021 залучено до участі у справі правонаступника Святошинську окружну прокуратуру м. Києва замість Київської місцевої прокуратури № 8 у справі за позовною заявою заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 8 в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування земельної ділянки (а.с.174-175). Представник позивача Святошинської окружної прокуратури міста Києва, яка діє в інтересах державив особі: Київської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, письмових поясненнях. Представник Київської міської ради в судовому засідання просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, які зазначені в матеріалах справи. Представники відповідача у судове засідання в котре не з"явилися, без поважних причин, при цьому судом були повідомлені належним чином. При цьому, суд з урахуванням відзиву на позовну заяву відповідача, відповідно до якого вони позов не визнають та з урахуванням позиції щодо невизнання позову, яка була висловлена в підготовчому засіданні, вважає можливим розглянути справу у їх відсутністі, з урахуванням того, що дана справа перебуває в провадженні суду з 2017 року. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради № 849/1905 від 09.07.2009 передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292. На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав державний акт серії ЯЖ №912778 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000 000:75:670:0292, площею 0,1 га на [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2014 у справі№ 759/10943/13-ц визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради №849/1905 від 09.07.2009 «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292». Визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ №912778 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292, площею 0,1 га на [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку (а.с. 31-35). 25.12.2009 рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова по справі №2-4059/2009 за позовом [PERSON] визнано за ним право власності на земельну ділянку, в тому числі, на кадастровий номер 8000000000:75:670:0292, площею 0,1 га по [ADDRESS] (а.с. 12-16). Відповідно до відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 09.10.2017, право власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:75:670:0292, площею 0,1 га по [ADDRESS] , зареєстровано 08.07.2016 за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С., номер запису про право власності 15326361. 04.08.2016 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженська К.С. право приватної власності зареєстровано за [PERSON] , номер запису про право власності 15867915. 06.09.2016 зазначену земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу № 1063, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С. зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] , номер запису про право власності 16511772 (а.с. 23-27). Листом Деснянський районний суд м. Чернігова № 01-20/21/2017 від 19.09.2017, на запит Київської місцевої прокуратури № 8 № 43-6240вих-17 від 15.09.2017, в рамках кримінального провадження № 42017101080000056 від 12.05.2017, повідомив, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009 рік справа №2-4059/2009 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності та усунення перешкод у користуванні майном в Деснянському районному суді м. Чернігова відсутня, судове рішення не ухвалювалось (а.с. 36). Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до положень статей 4, 5 Земельного Кодексу України, завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 Земельного Кодексу України визначає суб`єктний склад власників землі, закріплюючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншим законами. Відповідно до ст. 60 Закону, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частина 5 даної статті зазначає, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України (далі- ЦК України), саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необгрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Статтею 658 ЦК України передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові. Якщо продавець не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Згідно з статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати(добросовічний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, згідно з положеннями ст. ст. 330, 388, 658 ЦК України, право власності на майно, яке було передане за угодами щодо його відчуження поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника у зв`язку з реєстрацією договорів купівлі - продажу за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом України у постановах від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15, від 16.09.2015 у справі № 6-1203цс15. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами. Таким чином, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц визнано незаконним рішення Київської міської ради №849/1905 від 09.07.2009 «Про передачу громадянинку [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292», а Державний акт серії ЯЖ №912778 на право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку- недійсним. Зобов`язано [PERSON] повернути Київській міській раді земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:75:670:0292. Спірна земельна ділянка була повернута, а рішення суду від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц фактично виконано 28.07.2014. Київська міська рада рішення щодо передачі земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не приймала. Рішенням суду право власності на земельну ділянку також не набувалось, відповідна справа у провадженні суду не розглядалась. Правомірний документ набуття права власності фізичними особами судом не встановлено та не досліджено. Зазначене свідчить про те, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради не припиняла права власності на спірну земельну ділянку, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в передбаченому законодавством порядку не набували у власність спірну земельну ділянку, тому остання може бути витребувана від останнього набувача відповідно до положень ст. 388 Цивільного Кодексу України. У відповідності до вимог ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції яого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави в позовній чи іншій заяві, скарзі обгрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Конституційний суд України у своєму рішенні від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 зазначив, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає в чому саме відбулося чи може відбуватися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні фунції у спірних правовідносинах. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Обгрунтовуючи підстави для представництва, заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 8 зазначав, що підставою звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про витребування земельної ділянки стали порушення майнових інтересів територіальної громади - вибуття з комунальної власності земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292, а також неналежний захист таких інтересів з боку уповноваженого органу - Київської міської ради, яка фактично допустила бездіяльність щодо реєстрації за собою права власності на спірну земельну ділянку та у подальшому не забезпечила збереження вказаної земельної ділянки. Судом також встановлено, що прокурором дотримано порядок, передбачений статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та листом № 43-6657вих-17 від 05.10.2017 року повідомлено Київську міську раду про намір звернутися до суду із даним позовом. Клопотання відповідача про застосування перебігу строку позовної давності підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Норми, встановлені ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист інтересів держави. Відповідач стверджує, що строк позовної давності обраховується з моменту набрання рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц законної сили та закінчився 18.04.2017. Водночас, у справі № 759/15069/17 оспорюється правомірність набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] , право власності за яким виникло на підставі Договору купівлі - продажу від 06.09.2016. Разом з тим, перший набувач - [PERSON] зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку 06.09.2016 за собою на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009. Київській місцевій прокуратурі № 8 19.09.2017 стало відомо про відсутність оригіналу даного рішення суду, а також про те, що відповідна справа у провадженні суду не перебувала, тому 19.09.2017 позивач дізнався про порушення вказаного права, і саме з цієї дати починається відлік строку позовної давності. Вказана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 362/44/17, викладеної у постанові від 17.08.2018. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і ВеликоїПалати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц). У постанові від 20.06.2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.08.2018 у справі № 362/44/17 конкретизувала: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Судом встановлено, що Київській місцевій прокуратурі № 8 стало відомо про порушення інтересів держави 19.09.2017, саме в межах кримінального провадження № 42017101080000056 від 12.05.2017, про що свідчить зміст листа Деснянського районного суду міста Чернігова № 01-20/21/2017 від 19.09.2017, на запит Київської місцевої прокуратури № 8 № 43-6240вих-17 від 15.09.2017, а також раніше ніж стало відомо Київській міській раді. Під час судового засідання 16.11.2021 представник Київської міської ради повідомив, що про вибуття земельної ділянки на [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292 Київській міській раді стало відомо після звернення прокуратури з вказаним позовом до суду. 28.07.2014 на виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11.03.2014 у справі № 759/10943/13-ц, земельна ділянка була повернута Київській міській раді, рішення суду фактично виконано, інших рішень щодо передачі вказаної земельної ділянки Київська міська рада не приймала. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку саме прокурору 19.09.2017 першому стало відомо про порушення інтересів держави- вибуття з комунальної власності на користь [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0292, по [ADDRESS] , тому початок перебігу строків позовної давності відраховуються саме з 19.09.2017 і в даному випадку не пропущені, тому у задоволенні клопотання відповідача про застосування перебігу строків позовної давності необхідно відмовити. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

Outcome: approved