Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

У вересні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. З 1984 року він працював у Костянтинівському будівельному управлінні « Теплобуд-228» муляром -вогнетривником 2-6 розрядів. Більш ніж 17 років працював в умовах впливу на здоров*я шкідливих факторів -виконував роботи пов*язані з підвищеною запиленістю,підвищеною температурою і загазованістю повітря робочої зони шкідливими речовинами . МСЕК від 18 листопада 2003 року йому було встановлено 25% втрати працездатності через професійне захворювання.Фондом були призначені та виплачуються щомісячні страхові виплати ,також було виплачено одноразову допомогу. Внаслідок професійного захворювання йому завдано моральну шкоду, так як стан здоров*я значно погіршився ,захворюванням порушена його життєдіяльність,після захворювання відчуває себе втраченою для суспільства та родини людиною.Просив стягнути з відповідача на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2013 року позов [PERSON] задоволено, на користь позивача з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області стягнуто на відшкодування моральної шкоди 25 000 грн. На дане рішення відділення виконавчої дирекції Фонду подало апеляційну скаргу. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права. При цьому відповідач посилається на те, що відповідно до Закону України від 23.02.2007 р. № 717 - V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключені норми, що передбачають відшкодування Фондом моральної шкоди. У зв'язку з чим, відповідальність повинно нести підприємство, а правові підстави для стягнення з Фонду моральної шкоди відсутні. Зазначає, що для встановлення факту заподіяння моральної шкоди необхідний висновок відповідної МСЕК. На думку відповідача, позивач не довів факту завдання йому моральної шкоди. Представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Костянтинівці Донецької області, що діє за довіреністю Савенков О.Л. у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги. Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явився, повідомлений про час та місце розгляду справи, надав заяву про можливість розгляду справи у його відсутності (а.с. 63). У відповідності з ч. 2 ст. 305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи . Представник [PERSON],що діє за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу відхилити. Заслухавши суддю-доповідача,пояснення представників сторін,дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,апеляційний суд вважає,що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно п.2. ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Згідно п.4.ч.1 ст.309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999р. (надалі Закон № 1105-XIV ) . Судом першої інстанції по справі встановлено, що позивач, працюючи у Костянтинівському будівельному управлінні «Теплобуд - 228» муляром - вогнетривником 2 - 6 розрядів, приймав участь у виконанні робіт по будівництву печей, домових труб, котлів та іншого обладнання на підприємствах вогнетривкої та металургійної промисловості, а також по капітальному і поточному ремонтах скловарних печей. Протягом 17 років 9 місяців він працював в умовах впливу на здоров'я шкідливих факторів - виконував роботи пов'язані з підвищенням запиленістю, підвищеною температурою і загазованістю повітря робочої зони шкідливими речовинами (а.с.9-10). Висновком лікарсько - експертної комісії Донецької обласної клінічної лікарні професіональних захворювань від 05 листопада 2003 року № 2484 йому було встановлено заключний діагноз: силікоз, інтерстиціональна форма, легенева недостатність 1-го ступеню, захворювання професіональне. Також встановлено супутній діагноз, пов'язаний з профзахворюванням: остеохондроз пояснично - крестцового відділу хребта (а.с.11). МСЕК від 18 листопада 2003 року йому вперше встановлена стійка втрата професійної працездатності на 25% (а.с. 12), а при повторному огляді 18 грудня 2006 року була встановлена втрата професійної працездатності на 50% ,3-я група інвалідності безстроково (а.с. 15). Внаслідок професійного захворювання позивачеві завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачеві вперше стійка втрата професійної працездатності внаслідок праці в умовах впливу на здоров'я шкідливих факторів,встановлена висновком МСЕК від 18 листопада 2003 року й з цього часу у нього виникло право на відшкодування моральної шкоди, що є підставою для задоволення позову. Внаслідок професійного захворювання пошкоджено здоров'я позивача, чим завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Викладене є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди відповідачем у відповідності зі ст. 21 Закону «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». На період встановлення позивачу стійкої втрати працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, згідно з п. п. «е» п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28 Закону № 1105-XIV, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Тобто суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивачу внаслідок професійного захворювання заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, які позивач поніс у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції України та ст. 5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. У зв'язку з чим, апеляційний суд не може погодитися з доводами Фонду про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки страховий випадок стався до набрання чинності нормативними актами, на які посилається Фонд у апеляційній скарзі (щодо зупинення виплати та виключення норм про відшкодування моральної шкоди). Доводи щодо недоведеності позову у зв'язку з відсутністю медичного висновку про завдання позивачу моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах ст. 57 ЦПК України, тому апеляційний суд не може прийняти їх до уваги. Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженим наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22 листопада 1995 року № 212, на який посилається відповідач, на медико-соціальні експертні комісії дійсно покладено обов'язки встановлення факту спричинення моральної шкоди. Такий обов'язок випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яким до 20 березня 2007 року було передбачено, що моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 р. по справі № 1-9/2004 (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування) положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» треба розуміти як визначення порядку, процедури та розмірів відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, в окремому випадку - лише у разі відсутності втрати потерпілим професійної працездатності. В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. За змістом ст.40 Закону України „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення висновком МСЕК їй такої стійкої втрати працездатності вперше. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги, що у відповідності до ч.3 ст. 34 вказаного Закону ( в редакції від 23 вересня 1999 року) сума страхової виплати за моральну шкоду не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат. З матеріалів справи вбачається, що позивачу у зв'язку з професійним захворюванням на підставі висновку МСЕК від 18 листопада 2003 року вперше встановлена втрата професійної працездатності, тому суд обґрунтовано посилався на положення ст. ст. 21, 28, 34 Закону № 1105-XIV та дійшов висновку про наявність факту завдання позивачу моральної шкоди внаслідок професійного захворювання,стягнув на її відшкодування з Фонду грошову компенсацію, однак сума в 25 000 грн.,яку просить стягнути позивач є завеликою. Виходячи з положення ст.23 ЦК України ,при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди,глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого,настання негативних змін у його житті,можливість відновлення стану ,який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання. Крім того, відповідно до роз*яснень,що містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» (із відповідними змінами ),розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань ,з урахуванням у кожному конкретного випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.Зокрема враховуються характер і тривалість страждань,стан здоров*я потерпілого,тяжкість завданої травми,наслідки тілесних ушкоджень,істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір суми,що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди,суд повинен навести в рішенні відповідні мотиви. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував стан здоров'я позивача, а саме, що він на 25 % втратив професійну працездатність у зв'язку з професійним захворюванням під час дії норм Закону № 1105-XIV. Проте , визначив розмір моральної шкоди в сумі 25 000 грн. без врахування положення ст.23 ЦК України,зокрема щодо врахування вимог розумності та справедливості,та роз*яснення ,надані у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди(із відповідними змінами);належним чином не обгрунтував визначений розмір шкоди . Між тим ,апеляційний суд з урахуванням доводів апеляції, не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині розміру стягнення з відповідача суми моральної шкоди ,та вважає необхідним рішення суду у вказаній частині скасувати виходячи з наступного. Право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. З досліджених матеріалів справи убачається, що вперше висновком МСЕК від 18 листопада 2003 року було встановлено 25 % стійкої втрати професійної працездатності за професійним захворюванням. Визначаючись з розміром суми у відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції враховує характер, обсяг та тривалість страждань, зниження життєвої активності позивача, систематичне нездужання організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими і вважає необхідним скасувати рішення суду та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 7 500 грн. , що відповідає засадам виваженості та справедливості.

Outcome: partial