Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно, у якому просила суд встановити факт її постійного проживання разом з матір`ю [PERSON] , на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , яка проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; Скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 серпня 2013 року, за реєстровим номером №2-847 посвідчене державним нотаріусомВишневої міської державної нотаріальної контори Київської області, видане на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; Скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 липня 2017 року, за реєстровим номером №1-692, посвідчене державним нотаріусомВишневої міської державної нотаріальної контори Київської області, видане на ім`я [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0.06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для ведення садівництва; Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , житловою площею 40,2 кв.м.. загальною площею 65.6 кв.м.. в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К. 27 листопада 2000 року за реєстровим №4858, зареєстрованого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації Київської області 07 грудня 2000 року в реєстрову книгу №1, реєстровий номер 81/6, та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К. 27 листопада 2000 року за реєстровим №4860, зареєстрованого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації Київської області 07 грудня 2000 року в реєстрову книгу №1, реєстровий номер 81/6, її мати - [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] . Квартира знаходиться на другому поверсі дев`ятиповерхового будинку, складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 40.2 кв.м., загальною площею 65.6 кв.м. Крім того, при житті їй належала земельна ділянка загальною площею 0,06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] цільове призначення для ведення садівництва. [INFO] її мати - [PERSON] померла і після її смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,06 га, що розташована заадресою: [ADDRESS] цільове призначення для ведення садівництва. За життя, спадкодавець [PERSON] не визначила подальшу долю майна, що залишиться після її смерті, правом на складання заповіту не скористалась. Спадкоємцем першої черги за законом стала вона, донька спадкодавці [PERSON] та її брат відповідач [PERSON] . Вона прийняла спадщину після смерті мами на підставі частини 3 статті 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала та була зареєстрована разом із спадкодавицею на час відкриття спадщини. Відповідач [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері на підставі статті 1269 ЦК України, звернувшись в шестимісячний строк до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області з відповідною заявою про прийняття спадщини. 27 грудня 2018 року вона звернулась до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1\\2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0.06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для ведення садівництва. 28грудня 2018 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області винесена постанова №1304/03-31 згідно якої, мені відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частину спірної квартири та на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Підставою для відмови мені у видачі свідоцтва нотаріус зазначила : "1) В спадковій справі відсутня заява про прийняття спадщини гр. Республіки Білорусь [PERSON] в установлений законом строк, але є заява про прийняття спадщини сином померлої - [PERSON] , який подав заяву про прийняття спадщини в установлений законом строк 14.06.2012 року за №359, а також: в спадковій справі є заява гр. Республіки Білорусь [PERSON] про те, що вона відмовляється від прийняття спадщини на користь [PERSON] , але в установлений законом строк спадщину вона не прийняла та не має претензій щодо видачі свідоцтв про право на спадщину [PERSON] . 2) В спадковій справі відсутні будь-які документи, що підтверджують родинні стосунки між гр. Білорусії [PERSON] та [PERSON] . 3) 09.08.2013 року за р.№2-847 державним нотаріусом. Вишневої МДНК було посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану квартиру на їм 'я [PERSON] ; 06.07.201/ року за р.№1-692 державним, нотаріусом Вишневої МДІТК було посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку на ім 'я [PERSON] ." З вищезазначеними доводами нотаріуса вона не погоджується виходячи з наступного: Факт її постійного проживання зі спадкодавицею на момент смерті підтверджується заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду від 29 листопада 2017 року в цивільній справі №369/10912/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В мотивувальній частині даного рішення встановлено: "Згідно актів депутата Вишневої міської, ради [PERSON] №1/04- 2008 від 03 жовтня 2017 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але фактично за цією адресою не проживають у продовж трьох років. " Крім того в своїй позовній заяві по вищезазначеній цивільній справі №369/10912/17, відповідач [PERSON] особисто вказує, що вона в спірній квартирі не проживає лише з квітня місяця 2013 року. Отже фактично визнає, що на момент смерті нашої мами (02 березня 2012 року) я не лише була зареєстрована разом з мамою в спірній квартирі, але й проживала разом з нею. Крім того дані обставини можуть підтвердити свідки. Безпідставним є також посилання нотаріуса на його заяву, якою вона начебто відмовилась від прийняття спадщини на користь [PERSON] , оскільки всупереч вимогам ч.3 ст. 1268 ЦК України, дана заява була подана 11 вересня 2012 року, тобто після завершення шестимісячного строку для прийняття спадщини, передбаченого ст. 1270 ЦК України, а тому не може створювати юридичних наслідків та є нікчемною. Доказами її родинних стосунків зі спадкодавицею є її свідоцтво про народження, копію якого вона додає до матеріалів справи, а також рішення суду Жовтневого району міста Гродно Республіки Біларусь від 17 березня 2004 року, яким підтверджується зміна прізвища: ''Шлюб, зареєстрований 3 серпня 1979 року в Центральному Палаці одружень м. Києва між [PERSON] , 1958 року народження та [PERSON] , 1958 року народження, актовий запис №3081, немаючих неповнолітніх дітей, розірвати. " Оскільки вона прийняла спадщину після смерті матері і має право на частку у спадковому майні, то свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру від 09 серпня 2013 року, за реєстровим номером №2-847, видане на ім`я [PERSON] , посвідчене державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальноїконтори Київської області; свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку від 06 липня 2017 року, за реєстровим номером №1-692, видане на ім`я [PERSON] , посвідчене державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області, мають бути скасовані як незаконні. Тому на підставі вищевказаного просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.05. 2019 року відкрито загальне позовне провадження, підготовче судове засідання призначено на 02 липня 2019 року о 10 год. 00 хв. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 травня 2019 року накладено арешт на квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 65, 6 кв.м та право власності на яку на даний час зареєстровано згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . 24 червня 2019 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду було направлено відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що 11 вересня 2012 року позивач, усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування фізичного чи психічного тиску, за своєю справжньою волею відмовилася від прийняття спадщини, яка залишилася на день смерті її матері [PERSON] на користь сина померлої (Відповідача) [PERSON] , про що було написано відповідну нотаріальну заяву. Цією ж заявою Позивач відмовилася від будь яких претензій до того, щоб свідоцтво про право на спадщину було видано на ім`я [PERSON] (Відповідача) та гарантувала не звернення до суду з відповідними позовними заявами. Взамін, відповідачем 12 вересня 2018 року за кошти в розмірі 20 тис. доларів США придбано для Позивача однокімнатну квартиру в м. Гродно, Республіка Білорусь, право власності на яку оформлено на сина Позивача - [PERSON] , [INFO] . Вказаний факт можуть підтвердити свідки, які здійснювали підготовчі дії стосовно оформлення угоди купівлі-продажу вказаної квартири та були присутні під час вчинення правочину: [PERSON] та [PERSON] . В подальшому відповідач, у відповідності до вимог закону, розраховуючи на добросовісність Позивача прийняв спадщину від спадкодавця - [PERSON] та зареєстрував за собою право власності на квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку, що розташована в Київській обл. , Баришівському районі, Сезенівській сільській раді, садове товариство «Надія». Тому просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] ни до [PERSON] про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на спадкове майно в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON]. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Просив суд відмовити у його задоволенні. Свідок [PERSON] суду пояснила, що мешкала в одному будинку з померлою [PERSON] , яка померла в 2012 році, з середини 80х років. На момент смерті [PERSON] позивачка перебувала в лікарні, мешкала постійно в Вишневому з матір`ю за місцем реєстрації з середини 80х років. Інколи на декілька місяців позивачка їздила до Білорусії , але постійно мешкала в Вишневому. Після смерті позивачка поїхала мешкати до Білорусії у зв`язку із станом здоров`я. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила те, що мешкає в одному будинку з померлою [PERSON] та позивачкою з 2006 року. На момент смерті [PERSON] позивачка фактично мешкала разом з матір`ю у Вишневому постійно. Від допиту свідка [PERSON] сторона позивача відмовилась, оскільки свідок не має можливості прибути для допиту, оскільки перебуває на території республіки Білорусь. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив те, що працює разом з відповідачем в одній установі. В 2018 році відповідач звернувся до свідка з проханням допомогти у придбанні нерухомості на території Білорусії для своєї сестри, після чого свідок поїхав разом з відповідачем та [PERSON] на територію Білорусії, де була проведена угода по придбанню 1-кімнатної квартири у м. Гродно вартістю 20 тис. доларів сину позивачки за кошти відповідача. Особисто свідок позивачку не бачив. Письмових доказів даних подій не залишилось. Свідок [PERSON] пояснив, що перебуває з відповідачем у дружніх відносинах протягом 15 років. Близько 2 років тому відповідач попросив свідка супроводжувати його до Білорусії, де відповідач розплатився грошовими коштами в сумі 20 тис. доларів за 1-кімнатну квартиру придбану сину позивачки. Також свідок підтвердив, що до смерті [PERSON] позивачка з сином постійно мешкала в Вишневому. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача [PERSON]. , свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та показань свідків, які були допитані в судовому засіданні. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про смерть від 03.03.2012 року серія [NUMBER] , [INFO] померла [PERSON] . На момент відкриття спадщини відповідно до свідоцтва про право власності, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К. 27 листопада 2000 року за реєстровим №4858, зареєстрованого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації Київської області 07 грудня 2000 року в реєстрову книгу №1, реєстровий номер 81/6, та свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Бурлаковою Н.К. 27 листопада 2000 року за реєстровим №4860, зареєстрованого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації Київської області 07 грудня 2000 року в реєстрову книгу №1, реєстровий номер 81/6, [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 65.6 кв.м. Також [PERSON] на момент відкриття спадщини була власником земельної ділянки площею 0.06 га, що знаходиться на території Сезенківської с/ради, Баришівського р-ну, Київської області, садове товариство «Надія» згідно свідоцтва про право на спадщину за законом реєстровий номер № 3612 від 23.08.2000 року. Спадкоємцями першої черги є діти померлої - син [PERSON] згідно свідоцтва про народження № [NUMBER] від 19.10.1964 року та донька [PERSON] , що підтверджується дублікатом свідоцтва про народження [NUMBER] від 29.12.2018 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00022550357 від 06.04.2019 року про зміну прізвища при шлюбі. 11.09.2012 [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою нотаріально посвідченою заявою, реєстровий № 970, згідно якої [PERSON] повідомляє, що усвідомлює значення своїх дії та має можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають істотне значення, без застосування фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, відмовляється від прийняття спадщини, яка залишилась на день смерті від її матері [PERSON] на користь іншого спадкоємця - [PERSON] . 09.08.2013 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [PERSON] - квартиру [ADDRESS] , яка в той же день була зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як підставі права власності відповідача на вказану квартиру. 06.07.2017 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [PERSON] - земельну ділянку загальною площею 0.06 га, кадастровий номер 3220286700:21:071:0198, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згдіно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Згідно ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 202ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, на підставі комплексного аналізу зазначених норм, суд зазначає, що відмова позивача як спадкоємця від спадщини є правочином в розумінні ЦК України. Судом встановлено, що на момент спливу 6 місяців після відкриття спадщини, тобто станом на 3 вересня 2012 року позивач не відмовлялась від спадщини та вступила у спадщину шляхом постійного проживання з спадкодавцем, факт чого підтверджують допитані в судовому засіданні свідки. Документів, на підставі яких позивач була зареєстрована у квартирі спадкодавця суду не надано, однак факт реєстрації підтверджується заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.11.2017 року по справі № 369/10912/17. В той же час, після прийняття спадщини, а саме - 11.09.2012 року позивач звернулась до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача, тобто вчинила правочин в розумінні ст. 204 ЦК України. Однак, недійсність такого правочину у зв`язку із пропуском строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, прямо не передбачена чинним законодавством, рішення суду про визнання такої заяви недійсною суду не надано. Додатково суд враховує, що позивач не виконував покладений на нього ст. 1397 ЦК України обов`язок звернутись за видачею відповідних свідоцтв стосовно майна що підлягає державній реєстрації, протягом 2012 - 2018 років, що суд оцінює як небажання позивача вступати у фактичне володіння спадщиною. Також факт не проживання в спадковому майні позивачем підтверджується заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.11.2017 року по справі № 369/10912/17. Таким чином, доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності суд вважає слушними. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту Суд зауважує, що в розумінні ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушене право. Суд вважає, що позивач могла довідатись про порушення свого права стосовно спадкового майна ще в 2012 році в разі належного виконання обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України звернувшись до нотаріуса за видачею свідоцтв. Посилання сторони позивача на перебування в лікарні згідно довідки Гродненського обласного клінічного центра «Психіатрія-наркологія» суд відхиляє, оскільки періоди перебування позивача на лікування чергувались з тривалими періодами не перебування на лікуванні, відтак позивач не була позбавлена можливості звернутись до нотаріуса із заявами про видачу свідоцтв на спадщину. Доказів того, що позивач не усвідомлювала своїх дій або не могла керувати ними внаслідок психічних захворювань в момент подання заяви від 11.09.2012 року про відмову від прийняття спадщини суду не надано. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Вказаний принцип та його трактування в контексті приниципу venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) неодноразово застосовувався Верховним Судом, так, зокрема, в межах справ № 338/180/17, № 390/34/17 В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. В даній ситуації посилання позивача на недійсність власної відмови від спадщини в моменту її подання порушує принцип добросовісності, створюючи у відповідача законні сподівання на отримання спадкового майна. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, суд не знаходить за можливе давати оцінку іншим доводам сторони позивача, оскільки такі не впливають на вирішення спору по суті. В той же час, суд відхиляє доводи відповідача про усну домовленість позивача і відповідача стосовно перерозподілу спадщини та придбання позивачу квартири в республіці Білорусь, оскільки така угода в силу ч. 3 ст. 1267 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, відтак порушення умови обов`язкового нотаріального посвідчення є підставою для нікчемності такого правочину.

Outcome: dismissed