Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності належить будинок [ADDRESS]. В даній квартирі зареєстрован відповідач, її син, який народжений в громадському шлюбу та постійно проживає за адресою : [ADDRESS], участі в утриманні удинку у м.Берислав в належному стані не приймає, а також змушує позивача нести додаткові витрати, та позбавляє позивача можливість розпоряджатися своєю власністю, оформити субсидію. Просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала. Відповідач у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, місце та час розгляду справи, про причину неявки суд не повідомив. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи вважає позов підлягає задоволенню. Згідно зі ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 28.09.2009 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.12.2009 року (а.с. 8, 9). Згідно побудинкової книги, вбачається , що в даному будинку також зареєстрований [PERSON](а.с.10-11). Відповідно до Акту обстеження на сумісне проживання, в будинку за адресою : [ADDRESS], проживає позивач, [PERSON] разом з сином [PERSON] Син [PERSON] в даному будинку зареєстрований , але не проживає(а.с.12). В судовому засіданні підтверджено факт того, що відповідач не проживає у даному будинку, що порушує права власника на розпорядження своїм майном. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім'ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій позивач позбавлений охоронюваного законом права користування власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 7, 11 ЗУ „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За вищезазначених обставин, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на підставі ст.ст. 319, 321, 386, 391, ЦК України,

Outcome: approved