Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

Позивач подала до суду позов про позбавлення батьківських прав якій мотивує тим, що з 15 лютого 2010 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від спільного проживання у них народився син [PERSON] , [INFO] . Подружні відносини з відповідачем були припиненні в грудні 2011 року. Рішенням Кіцманського районного суду від 28 лютого 2012 року по справі №2-225/2012 з [PERSON] на її користь на утримання спільної дитини стягуються аліменти в розмірі ј частини його заробітку але не менш як 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до його повноліття. Рішенням Кіцманського районного суду від 16 жовтня 2014 року шлюб між сторонами був розірваний. З дня фактичного припинення подружніх відносин відповідач ухиляється від матеріального утримання дитини, не виконує своїх батьківських обов`язків по його вихованню, жодного разу не відвідував сина та не спілкувався з ним. Позивач вважає, що відповідач має реальну матеріальну можливість приймати участь у матеріальному утриманні сина та приймати участь у його вихованні, не відвідував школу за місцем його навчанням та не вчиняв інші заходи які би свідчили про його участь у вихованні сина. Позивач посилаючись на рішення органу опіки та піклування Кіцманської РДА просить суд [PERSON] , [INFO] , позбавити батьківських прав стосовно [PERSON] , [INFO] . Відзив на позовну заяву відповідачем до суду не подано. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі та суду пояснила, що після припинення шлюбу з відповідачем, вона продовжувала проживати разом з дитиною в м. Кіцмань, свого місця проживання та телефонний номер не змінювала. Відповідач не виплачує аліменти по рішенню суду, заборгованість по аліментам перевищує 33000 грн.. Представник відповідача визнав обставини зазначені у позовній заяві але не визнав позов щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Суду додатково пояснив, що відповідач на даний час перебуває в Італії. Можливості приїхати до дитини не має, з його слів він неодноразово передавав синові гроші, через різних водіїв які їдуть на Італію, але не пометає їх прізвища. Відповідач усвідомлює свою поведінку, просить суд відмовити у задоволені позову попередивши його ( [PERSON] ) про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Представник третьої особи в судовому засіданні не з`явився але подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Розглянувши подані матеріали, суд з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази надані сторонами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Свідки [PERSON] мати позивачці та [PERSON] сусідка позивачці суду показали, що після припинення спільного проживання відповідача з позивачем він лише одного разу відвідував сина, на його дворічний день народження. Аліменти на його утримання по рішенню суду не виплачує, іншої допомоги не надає, до дитини не дзвонить. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 31 серпня 2010 року вбачається, що [PERSON] народився [INFO] його батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 02 травня 2019 року №914 з Кіцманської міської ради [PERSON] проживає по [ADDRESS] разом з сином та її умови проживання є задовільними. Відповідно до довідки розрахунку від 06.06.2019 року за №7349 по виконавчому листу №2-225 від 06 березня 2012 року заборгованість по аліментам [PERSON] складає 33413 грн.. Рішенням №1.01-20/7-348 від 21.08.2019 року Орган опіки та піклування Кіцманської райдержадміністрації вважає за доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати свою дитину, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати їх до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язків батьківського піклування щодо неї. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" вбачається, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Аналізуючи встановлені судом взаємин сторін і вимоги закону, що регулюють дані правовідносини, суд, приходить до висновку, що між сторонами дійсно склалися стосунки, за яких батьки уникають спілкування між собою після фактичного припинення шлюбних відносин, що опосередковано вплинуло на стосунки відповідача з сином, спілкування з яким, з урахуванням місця проживання можливе лише за згоди матері. Разом з тим суд враховує, що батько розуміє свій обов`язок щодо участі у вихованні та утриманні дитини, бажає приймати таку участь та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав в даному випадку є передчасним, з наступного. Судом встановлено, що відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14 травня 2019 року №104 з Подвірнянського старостівського округу [PERSON] . зареєстрований в по [ADDRESS] умови проживання є задовільними але протягом останніх років знаходиться за межами населеного пункту. З пояснень представника відповідача які не викликають у суду сумніву та не спростовуються позивачем, відповідач усвідомлює свій обов`язок щодо прийняття участі у матеріальному утриманні сина та у прийнятті участі у його вихованні, але обставини склалися таким чином, що він на даний час не має можливості приймати участь у його вихованні оскільки знаходиться в Італії, просить суд не розірвати духовний зв`язок між ним та сином та надати йому шанс виправити ситуацію. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд враховуючи, що оскільки позивачці було відомо, що відповідач знаходиться в Італії тривалий період часу, з її слів працює та має достатнього заробітку щоб сплачувати аліменти суд вважає, що вона не вжила ніяких правових заходів щодо виконання рішення суду України на території Італії, оскільки порядок виконання рішення українського суду на території держав, з якими Україна уклала договір про взаємне визнання і виконання судових рішень, є визначеним та прогнозованим. У ключі Європейської інтеграції України підхід до визнання та виконання судових рішень українського суду на території країн Європейського союзу регламентується «Конвенцією про стягнення аліментів за кордоном» від 20 червня 1956 року. До вказаної Конвенції Україна приєдналася 20 липня 2006 року, а набула чинності вона для України 19 жовтня 2006 року. Інструкція про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2006 року № 121/5 регламентує порядок виконання в Україні Конвенції, а саме: - порядок звернення із заявою про стягнення аліментів з відповідача, який проживає за кордоном; - порядок звернення із заявою про визнання і виконання рішення суду України про стягнення аліментів на території іншої держави. Сам факт існування боргу по аліментам не можна вважати як єдину та беззаперечну підставу для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки борг сформувався у зв`язку з не виконанням своїх обов`язків відповідачем та бездіяльністю позивача і органів ДВС, після від`їзду [PERSON] за кордоном на роботу, про що було відомо позивачці і саме на дану обставину вона посилається у позові та у своїх поясненнях у судовому засіданні. А тому, суд не вбачає жодної з підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, з передбачених ч.1 ст.164 СК України, згідно якої: мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців невиявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Підстави для позбавлення батьківських прав, які зазначені в указаній нормі є вичерпними, тому жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків. З урахуванням обставин справи враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина та покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. На підставі наведеного і

Outcome: approved