Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

У квітні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 19 жовтня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір приєднання шляхом написання анкети-заяви. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного кредитного договору станом на 24 березня 2020 року заборгованість по поверненню кредиту становить 31720 грн. 97 к., з яких: заборгованість за тілом кредиту -18762 грн. 36 к., в тому числі: 20 гривень за поточним тілом кредиту, 18742 грн. 36 к. - заборгованість за простроченим тілом кредиту,заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України - 6237 грн. 40 к., пеня - 4734 грн. 50 к., 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1486 грн. 71 к. - штраф (процентна складова). Посилаючись на ці обставини, позивач прохав стягнути з відповідача суму заборгованості. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій прохала слухати справу у її відсутність, позовні вимоги визнала частково у частині тіла кредиту, у задоволенні решти заявлених вимог прохала відмовити. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. 19 жовтня 2008 року [PERSON] звернулася до «ПАТ КБ ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву, якою підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які надавались їй у письмовому вигляді, складають договір про надання банківських послуг. Вказана заява позичальника містить інформацію про те, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 4720 грн. 32 к. на строк 24 місяці з 19 жовтня 2008 року по 19 жовтня 2010 року для придбання товару зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості. Погашення заборгованості мало здійснюватися з 12 листопада 2008 року (дата сплати першого щомісячного платежу) щомісячно в період сплати, за який приймається з 12 по 25 число кожного місяця щомісячного платежу в сумі 279 грн. 21 к. Також вказана про сплату позичальником базової процентної ставки за кредитом у розмірі 3% на місяць. До вказаного документу банк додав Умови та правила надання банківських послуг. Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст.1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути з відповідача, крім простроченого тіла кредиту, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, штрафи і пеню. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www/privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Разом з тим, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна Gold» позивачем суду не надано. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: www/privatbank.ua, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд, встановивши наведені обставини, вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19 жовтня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24 квітня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату штрафів і пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: www/privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 жовтня 2008 року шляхом підписання заяви-анкети. Разом з тим висновок суду про те, що Умови та правила надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена законом, узгоджена сторонами та є складовою кредитного договору, не спростовують обов`язок позичальника виконувати ті умови, які були засвідчені його підписом, тобто ті, які зазначені у заяві позичальника. При визначенні наявності розміру заборгованості по процентам, які підлягають стягненню з відповідача на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, суд виходить з такого. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Отже, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як видно з наданих позивачем документів, підписана відповідачем анкета-заява містить домовленість щодо строку повернення кредиту - 19 жовтня 2010 року. Водночас, відповідач отримала відповідно до умов договору шість кредитних карток №№ [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , остання з яких з терміном дії до липня 2022 року, про що свідчить довідка банкубез дати та номера видачі. Крім того, з іншої довідки банку без дати та номера видачі вбачається, що відповідачу 20 жовтня 2008року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 0 грн., який у подальшому декілька разів збільшувався до 500 грн., 600 грн., 700 грн., 800 грн., 900 грн., 1000 грн., 1200 грн., 2000 грн., 2000 грн., 2400 грн., 2400 грн., 5000 грн., 8000 грн., а з 03 серпня 2019 року кредитний ліміт складає 0 грн. Про використання відповідачем кредитних коштів та часткове їх повернення свідчить виписка про рух коштів, надана позивачем. Отже, отримавши вказані вище кредитні картки, відповідач погодився користуватись кредитними коштами на строк до 31 липня 2022 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що по даній справі строком кредитування може вважатись строк дії картки. Таким чином, строк кредитування за укладеним між сторонами договором повинен закінчитися 31 липня 2022 року. Зогляду на вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення отриманої суми кредитних коштів, тобто тіла кредиту, яке станом на 24 березня 2020 року складає згідно розрахунку банку 18762 грн. 36 к. Заборгованість відповідача за відсотками станом на 24 березня 2020 року відповідно до розрахунку банку відсутня. Також, банк пред"явив вимогу про стягнення з відповідача відсотків на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України у сумі 6237 грн. 40 к. за період з 01 листопада 2019 року по 24 березня 2020 року. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З розрахунку заборгованості слідує, що банк нарахував відсотки на прострочений кредит згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України з розрахунку 84 % річних з посиланням на п.2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг. Однак, позивачем не надано доказів, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які додані позивачем до позовної заяви, містить підпис позичальника, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України. Окрім цього, у наданій суду редакції Умов та правил банківських послуг п.2.1.1.2.12 взагалі відсутній. Тому підстави для нарахування відсотків на прострочений кредит згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України відсутні. Крім того, заявою позичальника передбачено, що за порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту позичальник сплачує пеню, розмір якої зазначений у п. 5.1 Умов за кожний день прострочки. Разом з тим, у наданій суду редакції Умов та правил банківських послуг п. 5.1 містить умови щодо прав банку по зупиненню дії карток при здійсненні операцій, які суперечать інтересам клієнта або банку. За такого, вимоги позивача щодо сплату пені, а також штрафів, про сплату яких позичальником не вказано у заяві позичальника, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову у розмірі тіла кредиту. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи розмір задоволених позовних вимог - 59.15 %.

Outcome: partial