Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила надати дозвіл на виготовлення візи та тимчасовий виїзд за межі України на період до березня 2020р. в [PERSON] та інші країни Шенгенської зони без згоди та супроводу батька [PERSON] В обґрунтування позову покликалась на те, що 07.10.2008р. уклала шлюб з відповідачем, від якого мають дочку - [PERSON] [INFO] народження. Дитина проживає з нею в м. Моршин, відвідує ДНЗ «Пролісок» №15 м. Стрий. У квітні 2015р. вона з відповідачем припинили підтримувати подружні відносини і він виїхав за межі України. Відтоді відповідач спілкується з дитиною лише по скайпу та передав 3-4 передачі з одягом іграшками і солодощами. Участі у вихованні дитини відповідач не приймає. Дитина знаходиться виключно на її матеріальному утриманні. У зв'язку з цим вона змушена була виїхати на заробітки в [PERSON], дочка тим часом залишилась під опікою матері позивачки - [PERSON] Щотижня позивачка передає додому кошти, продукти харчування та речі, що три місяці приїжджає на два-три тижні додому. В [PERSON] позивачка має постійне місце проживання - винаймає житло в м. Гданськ де працює за трудовим договором в пральні та має достатній заробіток. В квітні 2017р. повинна отримати карту побуту на три роки. На даний час мати позивачки захворіла - загостилися хронічні захворювання, з приводу яких перебуває на диспансерному обліку - діабет 2-го типу, гіпертонічна хвороба. Тому останній важко доглядати внучку, яка цього року піде в школу. Окрім цього дочка сумує за позивачкою, а остання бажає особисто виховувати дитину. Маючи налаштований побут в [PERSON] - орендоване житло в м.Гданську, місце праці, прагне щоб дочка проживала з нею, тому просила суд надати дозвіл на відкриття візи та на тимчасовий виїзд дочки за межі України, оскільки відповідач такої згоди не дає. Вважає, що така позиція батька щодо малолітньої доньки шкодить інтересам дитини, порушує її право на гармонійний розвиток особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Окрім цього наголосила, що за межами України відповідач, який також знаходиться в м.Гданську РП буде мати змогу спілкуватись з дитиною, приймати безпосередню участь в її вихованні, якої сам себе позбавив. В судове засідання позивачка та її представник - адвокат [PERSON] не з'явились. Від позивачки надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності, в якій остання позов підтримала. Відповідач згідно з вимогами ч.9 ст.74 ЦПК України викликався в судове засідання через оголошення у пресі (газета «Львівська пошта» № 38 (1948) від 18.05.2017р.), але на виклик суду повторно не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Натомість, надіслав письмове заперечення на позов, що свідчить про те, що останній знав про час та місце судового розгляду. У запереченні відповідач зазначав, що на даний час знаходиться в [PERSON], де працює. Відповідачка до нього з проханням надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд за кордон не зверталась, хоча має його контактні дані, вважає, що задоволення позову буде суперечити нормам матеріального права, оскільки дозвіл на виїзд може бути разовим, на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Крім того, задоволення позову позбавить його можливості брати участь у вихованні та можливості спілкування з дитиною. Вважає, що її дії спрямовані на виїзд з дитиною за кордон на постійне місце проживання. Представник третьої особи - служби в справах дітей Моршинської міської ради в судове засідання повторно не прибув, про причину неприбуття не повідомив, заяви ппро розгляд справи за його відсутності не подав. Суд вважав, що неявка останнього не перешкодила розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Вимогами ст.ст.11,60 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до частин 7,8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 рокудержави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 згаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. У проголошеній Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року «Декларації прав дитини" (принцип 6) вказано, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матірю. У ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про шлюб, яке видане повторно 25.01.2017р. серії [NUMBER] - 07.10.2008р. зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 11.03.2011р. сторони - [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] народження. Згідно довідки КП Надія м. Стрий №321 від 30.01.2017р. [PERSON] 15.09.1986р. народження зареєстрований в [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] що підтверджене довідкою виконкому Моршинської міської ради №319 від 21.07.2017р. Згдіно з довідкою ДНЗ №15 «Пролісок» від 26.01.2017р. №11 [PERSON], [INFO] народження відвідує ДНЗ №15 старшу дошкільну групу, за останні півтори року в садочок її приводили та забирали, оплачували за садочок бабусі. Копією трудового договору від 29.10.2016р. між АТ «ЕБС С.А.» (м. Варшава, вул.. Постемпу,21) та [PERSON], позивачка була офіційно працевлаштована в цей період на підставі даної цивільно-правової угоди, терміном дії якої з 29.10.2016р. по 10.01.2017р. Згідно з копією закордонного паспорту позивачка має відкриту візу на в'їзд до РП на період до 30.09.2017р. З конверту, в яклому містилося надіслане відповідачем заперечення на позов, вбачається, що останній проживає в РП, [ADDRESS]. У долученій відповідачем до заперечення копії закордонного паспорту мається відмітка митного органу про вїзд у Медика РП 07.05.2015р. Інших відміток немає. Це дає суду підстави вважати, що відповідач постійно знаходиться за межами України - в м. Гданськ РП, куди періодично виїжджає на заробітки й позивачка. Отже, суд вважає, що відсутність відповідача з 07.05.2015р. на території України унеможливлює отримання позивачкою дозволу на виїзд за межі України малолітньої дочки. Згідно із ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Такий порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетину державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами). Згідно положень п. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі. Відповідно до абзацу 1 передмови до Програми інтеграції України до Європейського Союзу, схваленої Указом Президента № 1072/2000 14.09.2000, «Пріоритетність співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС) та його окремими державами-членами пов'язана з тим, що це угруповання буде визначати напрями економічного прогресу та політичну стабільність в регіоні у довгостроковій перспективі». З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері, особливо до держав - членів Європейського Союзу. Враховуючи те, що відповідач постійно з 07.05.2015р. знаходиться а м.Гданськ РП, у зв'язку з чим у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, позивачка через погіршення стану здоров'я матері не має змоги надалі залишати малолітню доньку на утриманні останньої на період перебування за кордоном, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України та перебування в [PERSON], інших країни Шенгенської угоди, не вбачається обмежень закону, чи необхідності охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і ці обмеження сумісні з визнаними в зазначеній вище «Конвенції» іншими правами. В даному випадку, суд вважає цілком очевидним, що виїзд за кордон малолітньої дитини буде відповідати інтересам дитини та буде доцільним, оскільки забезпечить можливість постійно перебувати з матірю, а також за навності на це бажання відповідача спросить спілкування з останнім. Водночас, суд враховує, що безпека дитини під час такої подорожі гарантуватиметься супроводом матері. За таких умов права та інтереси дитини, на думку суду, будуть забезпечені максимально, тому суд приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог на період до 01.09.2018р., оскільки позивчкою не надано доказів можливості безперешкодного виїзду та перебування у РП протягом трьох наступних років.

Outcome: partial