Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

У липні 2013 року до Слов'янського міськрайонного суду звернувся [PERSON] з уточненою в ході розгляду справи позовною заявою до відповідача про визнання незаконним та скасування наказу директора структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» «Слов'янська теплова електрична станція»[PERSON] №744-к від 26.06.2013 року про звільнення його з посади начальника автотранспортного цеху структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» «Слов'янська теплова електрична станція» на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, з вимогою про поновлення його на посаді та стягнення на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати та моральної шкоди у розмірі 50000 грн. Свої вимоги обґрунтував тим, що працював на Слов'янській ТЕС з 27.03.1992 року, в тому числі на посаді начальника автотранспортного цеху з 05.07.2007 року по 26.06.2013 року. Наказом директора структурної одиниці ПАТ «Донбасенерго» «Слов'янська ТЕС» №744-к від 26.06.2013 року «Про звільнення» його було звільнено з 26.06.2013 року на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що відобразилось у застосуванні до нього заходів дисциплінарного стягнення у вигляді доган на підставі наказів №244-к від 05.03.2013 року та №507 - к від 30.04.2013 року. Зазначав, що категорично не згоден як з наказами про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, так і з наказом про його звільнення, оскільки він був складений з порушенням. Зокрема, відповідачем було порушено особливий порядок звільнення його з займаної посади, який випливає з його статусу депутата місцевої ради, що вимагає письмового попередження щодо звільнення місцевої ради не менш ніж за 15 днів. Крім того, вказував, що відповідач порушив порядок звільнення його з посади, оскільки не звернувся до профспілкової організації СО ПАТ «Донбасенерго» «Слов'янська ТЕС», членом якої він був. У зв'язку з вищезазначеним, вважав, що наказ №744-к від 26.06.2013 року «Про звільнення» є протиправним, необґрунтованим та здійснено відповідачем з грубим порушенням встановленого законодавством порядку, а тому підлягає скасуванню з подальшим його поновленням на посаді начальника автотранспортного цеху структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» «Слов'янська теплова електрична станція» та стягненням на його користь з відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 50000 грн., розмір якої обґрунтовував суттєвим порушенням звичних життєвих зв'язків, що проявляється у складності подальшого працевлаштування з негативним записом у трудовій книжці, підірвані його авторитету в очах виборців, інших городян м. Миколаївка. Заявою про збільшення розміру позовних вимог від 09.01.2014 року [PERSON] зазначав про порушення відповідачем приписів ст. 116 КЗпП України та просив суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки з 26.06.2013 року по день фактичного розрахунку, який вказав 06.08.2013 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив суд задовольнити його уточнені позовні вимоги в повному обсязі, посилався на обставини, викладені в позовній заяві, зазначав, що його дії завжди були направленні на підтримання роботи станції, а керівник навпаки блокував його роботу постійними безпідставними та абсурдними перевірками, тим самим намагаючись вижити з підприємства. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 17.06.2013 року (а.с.69) позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Наполягав на тому, що відповідачем було порушено вимоги ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та ч. 1 ст.43 КЗпП України під час винесення наказу №744-к від 26.06.2013 року «Про звільнення». Крім того зазначав, що протоколом №05-23-015/0058 про адміністративне правопорушення від 30.09.2013 року, винесеного Територіальною інспекцією з питань праці у Донецькій області, директора структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС» [PERSON] було визнано винним у порушенні вимог трудового законодавства, в тому числі і при звільненні [PERSON] з посади начальника автотранспортного цеху наказом від 26.06.2013 року №711-к за п.3 ст. 40 КЗпП України. Так, інспекцією було зазначено, що при звільненні позивача була відсутня згода виборного органу первинної профспілкової організації, яка одержується не пізніш місяця до розірвання трудового договору. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» Бабіна Т.М., яка діє на підставі довіреності №19-352 від 20.12.2012 року та 19-366 від 20.12.2013 року в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні. В усних та письмових запереченнях проти позову, які були долучені до матеріалів справи зазначала, що [PERSON] було звільнено з посади начальника автотранспортного цеху за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, правила внутрішнього трудового розпорядку на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Рішеннями Слов'янського міськрайонного суду Донецької області та Апеляційного суду Донецької області накази №244-к від 05.03.2013 року та №507-к від 30.04.2013 року, які слугували підставою для винесення наказу про звільнення, були визнанні як законні та обґрунтовані. Вказувала, що завчасне не попередження місцевої ради, депутатом якої є [PERSON], про його звільнення, не може бути підставою для визнання самого наказу від 26.06.2013 року №711-к незаконним та спричинити його скасування. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі зазначала, що підприємство провело необхідний розрахунок та визначила суму та не заперечує проти його стягнення на користь позивача. Третя особа-директор структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» «Слов'янська теплова електрична станція» [PERSON] в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши подані позивачем та відповідачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, [PERSON] працював з 08.01.2008 року по 26.06.2013 рік на посаді начальника автотранспортного цеху СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС», що копією трудової книжки (а.с.8-10). Відповідно до ст. 139, 141 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до наказу №244-к від 05.03.2013 року «Про дисциплінарне стягнення» [PERSON] було оголошено догану за неналежне виконання своїх посадових обов'язків, відсутність контролю підлеглого персоналу, порушення п. 2.10, 2.11. посадової інструкції ДІ-30-58-11 (а.с.14). Відповідно до наказу №507-к від 30.04.2013 року «Про дисциплінарне стягнення» [PERSON] було оголошено догану за неналежне виконання своїх посадових обов'язків, порушення п. 2.2, 2.8, 2.12. посадової інструкції ДІ-30-58-11 (а.с.16). Аналізуючи посилання позивача на безпідставність винесених директором [PERSON] вищезазначених наказів, суд вказує наступне. Як вбачається з копії рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 23.07.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23.08.2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Донбасенерго» в особі структурної одиниці «Слов'янської ТЕС» про скасування наказу №244-к від 05.03.2013 року «Про дисциплінарне стягнення» було відмовлено. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Донецької області від 21.11.2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Донбасенерго» в особі структурної одиниці «Слов'янської ТЕС», третя особа - директор структурної одиниці публічного акціонерного товариства «Слов'янської ТЕС» - [PERSON], про визнання незаконним наказу структурної одиниці публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» «Слов'янська теплова електрична станція» №507-к від 30.04.2013 року «Про дисциплінарне стягнення» було відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. У зв'язку з вищезазначеним, суд вважає безпідставним посилання позивача та його представника на незаконність наказів №244-к від 05.03.2013 року та №507-к від 30.04.2013 року «Про дисциплінарне стягнення», оскільки правомірність їх винесення встановлено рішеннями судів. Щодо доводів позивача про порушення керівництвом СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС» вимог статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», якою встановлено особливий порядок звільнення з посади, що випливає з його статусу депутата місцевої ради, то суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є депутатом Миколаївської міської ради VI-скликання (а.с.52). Відповідно до ч.3. ст. 33 ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власниками або уповноваженого ним органу від займаної посади за умови його попередження у порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пунктах 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом, і перевіряти їх відповідність законові. У той же час не дотримання умов попередження депутата та відповідної місцевої ради про звільнення з роботи не обмежує право власника або уповноваженого ним органу на звільнення депутата місцевої ради з роботи за наявності для цього законних підстав, оскільки недопустимість звільнення у такому випадку законодавством не передбачена. Окрім того, частина третя ст.40 КЗпП не містить таких обмежень на звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівника, який є депутатом місцевої ради, з підстав не попередження його про звільнення з роботи та неповідомлення про це місцевої ради. Таким чином, суд вважає, що сам по собі факт не попередження депутата місцевої ради про звільнення та неповідомлення про це місцевої ради не може бути підставою для визнання наказу про звільнення з роботи незаконним та поновлення працівника на роботі, оскільки за змістом ч.1 ст.235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, у разі звільнення його без законної підстави, а незаконність наказу від 26.06.2013 року №711-к позивачем не доведена. Щодо посилань позивача щодо порушення керівництвом СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС» порядку його звільнення з займаної посади, який випливає з його членства у первинній профспілковій організації підприємства, то суд зазначає наступне. Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, може бути проведено лише за згодою виборчого органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Порядок отримання такої згоди передбачений статтею 39 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", якою передбачено, що у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. У разі нез'явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез'явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Із роз'яснень, викладених у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року вбачається, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Системний аналіз указаних норм дозволяє суду зробити висновок, що умова надання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на притягнення до дисциплінарної відповідальності, а також розірвання трудового договору з працівником, який є членом виборного профспілкового органу, є обов'язковою, а можливість накладення стягнення за порушення трудової дисципліни на такого працівника - лише з наявністю попередньої згоди виборного профспілкового органу. Згода чи незгода з цього питання з боку професійної організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено. Так, під час слухання справи сторонами не заперечувалось, що керівництво підприємства попередньо не звернулось до профспілкової організації і відповідної згоди чи не згоди на звільнення [PERSON] з посади начальника автотранспортного цеху отримано не було. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказано, що встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. З урахуванням наведених приписів законодавства України Слов'янський міськрайонний суд направив ухвалу до профспілкового комітету СО Слов'янської ТЕС про запитання згоди на звільнення [PERSON] з посади начальника автотранспортного цеху СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Засідання профспілкового комітету СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС відбулося 04 січня 2014 року, на якому було прийняте рішення надати згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.147,148, 168). Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що профспілковий комітет СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС надав згоду на звільнення [PERSON] на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, то підстав для визнання наказу № 744-к від 26.06.2013 року незаконним та його скасування з підстав неотримання керівництвом згоди первинної профспілкової організації на звільнення позивача, та подальше поновлення на посаді начальника автотранспортного цеху у суду відсутні. Посилання позивача на доведеність незаконності дій відповідача, що встановлено в протоколі про адміністративне правопорушення №05-23-015/0058 суд вважає необґрунтованими виходячи з отриманої судом згоди профспілкового комітету СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС на звільнення [PERSON] на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України та зазначає наступне. Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що Територіальною державною інспекцією з питань праці у Донецькій області було виявлено порушення вимог трудового законодавства та вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачене ч.1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення директором структурної одиниці ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС» [PERSON], які відобразились в тому числі і в не отриманні попередньої згоди первинної профспілкової організації на звільнення [PERSON] на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.86-87). Проте, відповідно до витягу з протоколу засідання профспілкового комітету №1 від 04.01.2014 року в подальшому така згода була отримана, а винесення протоколу про адміністративне правопорушення №05-23-015/0058 не є підставою для визнання звільнення позивача незаконним, а тільки констатує факт порушення посадовою особою норм трудового законодавства, які в подальшому в частині порушення вимог ст. 43 КЗпП України були усунуті. Теж саме стосується посилань позивача та його представника на Акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування №05-23-014/0058 СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС, який в свою чергу лише вказує на відсутність при розірванні трудового договору з підстав, передбачених п.1, 2-5, 7 ст. 40, п. 2 ст. 41 КЗпП України попередньої згоди виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник згідно ст. 43 КЗпП та порушення ч. 1 ст. 116 КЗпП щодо виплати всіх належних сум працівнику в день звільнення (а.с.188-189), проте не є підставою для визнання звільнення позивача незаконним. Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Оскільки судом не було встановлено незаконність винесення наказу №744-к від 26.06.2013 року «Про звільнення» та підстави для поновлення [PERSON] на посаді начальника автотранспортного цеху відсутні, то суд приходить до висновку про відмову в заявлених вимогах позивачу і в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні, обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, [PERSON] заявив, що незаконним звільненням відповідачем йому завдано моральних страждань, які виразилися у грубому порушенні його трудових прав, він залишилися без роботи і через негативний запис в трудовій книжці не може знову працевлаштуватися, були приниженні його ділова і професійна репутація, та престиж як депутата місцевої ради, що спричинило втрату ним душевної рівноваги, він довгий час перебував у стресовому стані, що призвело до втрати ним нормальних життєвих зв'язків та вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн. Відповідно до вимог статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Проте, виходячи з того, що в судовому засіданні не було встановлено факт порушення законних прав позивача, як і не було доведено незаконність звільнення останнього з посади начальника автотранспортного цеху СО ПАТ «Донбасенерго» Слов'янська ТЕС» і незаконність дій відповідача, які б могли спричинити моральні страждання [PERSON], то суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] і в цій частині. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі, то суд зазначає наступне. У відповідності до ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] перебував трудових відносинах із СО Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» «Слов'янська теплова електрична станція» і був звільнений 26.06.2013р. на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення підприємство не в повному обсязі здійснило остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по виплаті заробітної плати, яка була повністю погашена 06.08.2013 року, про що позивач та представник відповідача не заперечували в залі судових засідань. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»встановивши при розгляді справи про стягнення заборгованості по заробітній платі у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред'явлення ним вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 25. Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є по суті вимогами про притягнення до відповідальності за допущені власником порушення, а не вимогами щодо стягнення заробітної плати, вони навіть згідно з п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, не належать до фонду оплати праці, отже на них розповсюджується тримісячний строк звернення до суду. За статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.02.2012 року дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»(з подальшими змінами) роз'яснив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести в рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Однак судом встановлено, що в порушення положень ст. 233 КЗпП України позивач із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку звернувся до суду 09.01.2014 року (заява про збільшення позовних вимог від 09.01.2014 року(а.с.115), тобто поза строком у три місяця, з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а саме з 06.08.2013 року, бо він підтвердив у суді, що знав, що 06.08.2013 року йому було сплачено заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, але будь-яких доказів про те, що цей строк ним пропущено з поважних причин суду не надав. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На питання суду відповів, що не зверталась раніше до суду з цією вимогою, оскільки не згадав про це, інших доводів суду не навів, крім того не заперечував, що протягом липня -жовтня 2013 року приймав участь у інших судових засіданнях в суді першої інстанції по своїм вимогам до Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» в особі структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» «Слов'янська теплова електрична станція», що підтверджується відповідним рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 21.10.2013 року, яке було долучено до матеріалів справи (а.с.120), проте даної вимоги не заявляв. Не заявив позивач і клопотання про поновлення йому строку для звернення до суду з цими позовними вимогами у разі пропуску його з поважних причин, а тому у задоволені цих вимог позивачеві слід відмовити за пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права без поважних причин. Долучені до матеріалів справи письмові звернення колективу автотранспортного цеху Слов'янської ТЕС (а.с.156, 205), з яких вбачається посилання колективу на високі моральні та трудові якості [PERSON], суд розцінює як підтвердження того, що позивач користувався в колективі повагою, проте не дає суду підстави для прийняття їх до уваги в якості доказу при вирішенні позову по суті. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір»передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, суд вважає за необхідне віднести понесення сплати судових витрат за рахунок Держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed