Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 05.09.2012 року у сумі 56184,63 грн., яка складається з наступного: 2448,11 грн. заборгованість за кредитом; 46634,87 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3950,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2651,65 грн. штраф (процентна складова), а також понесені судові витрати. Свій позов мотивує тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 05.09.2012 р. відповідач отримав кредит в сумі 2300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому сторони передбачили право банку у будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт. Умов укладеного договору відповідач належним чином не виконав, у звязку із чим утворилася заборгованість, яка станом на 31.07.2017 року становить 56184,63 грн., яка охоплює: 2448,11 грн. заборгованість за кредитом; 46634,87 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3950,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2651,65 грн. штраф (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не зявився. Зі змісту позовної заяви та клопотання представника позивача видно, що останній просить у випадку його неявки розглядати справу у його відсутності, при цьому вказав, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання двічі підряд не зявився, хоча належним чином повідомлявся про день і час розгляду справи. Таким чином, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення із наступних підстав. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір, шляхом оформлення й підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за яким останній отримав кредит у розмірі 2300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 31.07.2017 року заборгованість відповідача за цим договором становить 56184,63 грн., яка складається з наступного: 2448,11 грн. заборгованість за кредитом; 46634,87 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3950,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2651,65 грн. штраф (процентна складова). П.1 ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). В силу приписів ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як передбачено ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Оскільки відповідачем не було дотримано умов укладеного договору, тобто зобовязання не були виконані належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства, суд вважає, що з нього слід стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 2448,11 грн. Що стосується вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, суд вважає, що таку слід задовольнити частково, виходячи із наступного. Із розрахунку, наданого позивачем видно, що процентна ставка за користування кредитом була змінена, в порядку визначеному Умовами і Правилам, а саме з 01.09.2014 року 34,80 %, з 01.04.2015 року 43,20%. Як визначено п.1.1.3.2.3 Умов і Правил, в права банку входить вносити зміни Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданих кредитів (кредитних лімітів), зобовязаний не менш як за 7 днів до введення змін повідомити клієнта. Однак, в матеріалах справи відсутні жодні докази щодо домовленості сторін з приводу зміни (збільшення) процентної ставки за користування кредитом. В силу вимог ч.3 ст.1056-1 ЦК України, (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобовязаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобовязаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобовязаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. У разі підвищення банком процентної ставки зясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Саме такий правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду України\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№6-1374цс17 від 11 жовтня 2017 року. Аналізуючи вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що збільшення розміру процентної ставки було зроблено в односторонньому порядку, тому договор в частині зазначених змін слід визнати нікчемним, а проценти за користування кредитом необхідно обчислювати, виходячи із процентної ставки, яка діяла на час укладення договору, а саме 20,40%. Таким чином, станом на 31.07.2017 року з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом в сумі 2483,20 грн. (1790 (кількість прострочених днів) х 2448,11 (залишок простроченої заборгованості) х 20,40%/ 360 (кількість днів у році, яка визначена за домовленістю сторін при укладенні договору) =2483,20). Щодо вимоги про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов"язання та штрафів суд виходить з наступного. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та Правил, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору. П.1.1.5.25 цих же умов і Правил визначено, що за несвоєчасну сплату послуг, передбачену цим договором, Умовами і Правилами, клієнт сплачує банку по кожному випадку порушення пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості, але не більше подвійної ставки НБУ, яка діяла в період, за який платиться пеня, за кожен день прострочки. Також положенням п.2.1.1.7.6 зазначених Умов та Правил передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь із грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що позивач не надав розрахунку пені, оскільки наданий розрахунок заборгованості містить загальну суму комісії та пені, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені слід відмовити, стягнувши штраф передбачений Умовами. Загальний розмір судового штрафу становить 500,00 грн.\~фіксована частина та 246,57 грн.\~процентна складова, яка розрахована за формулою: (заборгованість за тілом кредиту + заборгованість за процентами) * 5% (2448,11 + 2483,20)*5%=246,57. Таким чином, загальний розмір судового штрафу становить 746,57 грн. З приводу вимоги позивача про стягнення комісії, суд вважає за необхідне зазначити наступне. З\~рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року\~\~№15-рп/2011\~вбачається, що положення пп.22,23 ст.1, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4\~ст.42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії,\~однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.До того ж сума комісії позивачем не визначена, так як уже зазначалося вище, у суму комісії включено пеню. Відтак враховуючи наведене ,суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині стягнення комісії. З огляду на наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача слід стягнути 5677,88 грн., з них: 2448,11 грн. - заборгованість за кредитом, 2483,20 грн. заборгованість за процентами, 746,57 грн. штраф. В решті позову слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, які складаються із судового збору. При цьому суд виходить із мінімальної ставки судового збору та вважає за необхідне стягнути з відповідача 1600 грн.

Outcome: partial