Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, в якому просять стягнути з відповідача [PERSON] борг в сумі 2000 доларів США, інфляційні витрати та 3% річних. Вирішити питання про стягнення судових витрати по справі. Свої вимоги мотивують тим, що 21\~вересня 2017 року [PERSON] позичив\~відповідачу кошти\~у сумі\~2000 доларів США, про що було складено розписку у письмовій формі. Дані кошти повинні були бути повернуті позичальником в строк до 01.01.2018, як зазначено в розписці. Однак до обумовленого терміну відповідач кошти не повернув. Починаючи з 02.01.2018, [PERSON] неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти за договором позики. Однак, відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON] помер [INFO] . Позивачі як спадкоємці першої черги за законом прийняли спадщину в установленому порядку, тому вважають, що вони є правонаступником батька за договором позики, і звернулися до [PERSON] з вимогою про повернення боргу. Разом з тим, до сьогоднішнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, тому позивачі звернулися до суду із відповідною позовною вимогою та просять стягнути суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Представник позивачів адвокат Беженар Є.О. в судовому засіданні позов підтримала, просить його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Ясінець В.П. в судовому засіданні позов не визнав, та вважає його таким, що не підлягає до задоволення. Зазначив, що його довіритель разом з позивачем працювали за кордоном, і в той час в нього виникла потреба позичити гроші, на що [PERSON] погодився. Дані гроші в [PERSON] були викрадені. Однак, останній, знаючи про наявність розписки, віддав [PERSON] автомобіль. Даний факт передачі відбувався за кордоном, і розписку, яка в той час була в Україні, не забрав. Доказів такої передачі у нього немає. Оскільки [PERSON] помер [INFO] , а строк виконання зобов`язання сплив ще 01.01.2018, і [PERSON] до суду не звертався про стягнення заборгованості, жодних вимог про повернення коштів йому не заявляв, то це свідчило про прощення боргу, що згідно ст. 605 ЦК України є припиненням зобов`язання. Що ж стосується нарахування інфляційних витрат, то позивачами заявлено вимогу про стягнення боргу в сумі 2000 доларів США, а у відповідності до правового висновку Верховного Суду у постанові від 22.06.2020 у справі № 752/10525/16-ц зазначено, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання у гривнях. Не погоджується також з нарахуванням 3 % річних, так як вважає, що у позивачів немає підстав для такого нарахування з 02.01.2018, так як у той час [PERSON] був живий і таким своїм правом не скористався. На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 21.10.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачам термін для усунення недоліків. 10.11.2020 позивачем на виконання ухвали суду від 21.10.2020 подана заява про усунення недоліків позовної заяви, долучено до матеріалів справи оригінал розписки від 21.09.2017 та надано довідку про офіційний курс НБУ долару США до гривні станом на 13.10.2020 - час звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 12.11.2020 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. 25.11.2020 представником позивачів адвокатом Беженар Є.О. подано письмову заяву про проведення судового засідання у режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Від представника відповідача 30.11.2020 надійшов відзив на позов, у відповідності до якого позов не визнали та просять відмовити у його задоволенні. Посилаються на те, що позивачами до позовної заяви не подано, ні свідоцтво про прао на спадщину, ні відмову нотаріуса у видачі такого свідоцтва, що свідчить про те, що позивачі не є належними правонаступниками. Ухвалою суду від 30.11.2020 клопотання представника позивача задоволено та визначено провести судове засідання в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «EASYCON. 21.12.2020 представником позивачів адвокатом Беженар Є.О. подано письмову заяву про залучення письмово доказу з врахуванням письмового відзиву представника відповідача, де він ставить під сумнів те, що позивачі є спадкоємцями та пов`язує це з непред`явленням свідоцтва про право на спадщину, просить процесуальний строк на подачу доказів поновити та залучити до матеріалів справи копію свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: судом встановлено, що 21 вересня 2017 року [PERSON] взяв позику у [PERSON] в сумі 2000 доларів США, яку зобов"язався повернути до 01.01.2018, про що свідчить складена ним розписка (а.с.32). Відповідно до довідки НБУ від 05.11.2020 НБУ станом на 13.10.2020 встановлено курс національної валюти (гривні) до долара США 1 долар США 28,2481 грн. (а.с.64). У відповідності до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.03.2019 [PERSON] помер [INFO] (а.с.12). Спадкоємцями першої черги після померлого [PERSON] є його діти: [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про шлюб (а.с. 13, 14) а також син [PERSON] (а.с.10). 14 серпня 2019 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршаловою М.В. заведено спадкову справу № 48/2019 (а.с.15). У відповідності до листа приватного нотаріуса Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Маршалової М.В. за № 194/02-14 від 25.09.2020 щодо спадкування після смерті [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями після смерті [PERSON] (а.с.15). Так, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2020 позивачі в рівних долях по Ѕ частині отримали спадщину після смерті [PERSON] (а.с.60). Також в матеріалах справи міститься розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції за час прострочення, згідно з яким станом на вересень 2020 сума індексу інфляції за час прострочення становить 8745,61 грн., 3 % річних за період з 02.01.2018 по 13.10.2020 в сумі 4714,18 грн. (а.с. 16-17, 18). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу повернення суми позики з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних. Оцінка суду: врахувавши позицію позивачів, викладену в їхній позовній заяві, позицію відповідача, викладену у відзиві, письмові пояснення представників сторін, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази, даючи їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з такого. Відповідно до ст.1046\~ЦК\~України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047\~ЦК\~України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 21 вересня 2017 року відповідач [PERSON] отримав від [PERSON] позику в розмірі 2 000 доларів США, які повинен був повернути до 01.01.2018, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи (а.с325). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається зі змісту розписки, [PERSON] зобов`язався повернути борг на протязі трьох місяців. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оригінал розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.32), свідчить про те, відповідач борг згідно розписки не повернув. Твердження представника відповідача про повернення боргу шляхом передачі автомобіля і в зв`язку з цим прощення боргу не знайшли свого документального підтвердження і судом оцінюються критично. Жодних доказів на підтвердження своїх тверджень представник відповідача не надав, зокрема щодо марки транспортного засобу, документів про власність, тощо, оскільки, з його слів, такі докази відсутні. Крім того, він не заперечив, що, як покійний [PERSON] , так і його довіритель [PERSON] , після з його слів повернення боргу шляхом передачі автомобіля неодноразово були в Україні та мали можливість передати розписку, але повернення оригіналу розписки [PERSON] не вимагав, так як між ними були довірчі відносини. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується даними свідоцтва про смерть (а.с.12). Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його син та донька, позивачі у справі, [PERSON] та [PERSON] , які відповідно до вимог чинного законодавства у встановленому порядку прийняли спадщину, про що свідчить лист нотаріуса щодо спадкування після смерті [PERSON] та копія свідоцтва про прийняття спадщини за законом в рівних долях по Ѕ частини за позивачами, яке було надане суду у відповідь на відзив відповідача (а.с. 15, 60). Відповідно до\~ст. 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи черговість спадкування за законом (стаття 1258 ЦК України), строк для прийняття спадщини у шість місяців, передбачений\~статтею 1270 ЦК України, та склад спадщини, до якого законодавець відносить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), суд дійшов висновку про належне позивачам [PERSON] та [PERSON] як спадкоємцям першої черги за законом після смерті позикодавця [PERSON] право вимоги до [PERSON] у спірних правовідносинах. Судом встановлено, що у позивачів [PERSON] та [PERSON] наявний оригінал боргової розписки, а відповідач не довів факту повернення боргу як спадкоємцям, так і спадкодавцю за час його життя, а також не спростував тих обставин, що позивачі набули право вимоги за борговою розпискою, то суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів боргу за договором позики. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і у справі про стягнення заборгованості за договором позики (постанова від 08.07.2020 у справі №426/2216/14-ц). При цьому предметом договору позики, укладеного між сторонами і оформленого письмовою розпискою від 21.09.2017, є іноземна валюта - долари США. Статтею 99\~Конституції\~України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України\~від 16\~квітня 1991\~року №\~959-XII\~«Про зовнішньоекономічну\~діяльність, Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524\~ЦК\~України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533\~ЦК\~України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК\~України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення суми позики, вимоги позивачів про стягнення з відповідача грошової суми в іноземній валюті є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачів слід стягнути борг в розмірі 2000,00 доларів США. Позивачами надано розрахунок про стягнення інфляційних витрат на суму боргу 2000,00 доларів США в розмірі 8745,61 грн. (а.с.16-17). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент долар) нарахована позивачами сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.06.2020 у справі № 752/10525/16-ц. Передбачене частиною другою статті 625\~ЦК\~України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. 3% річних за період з 02.01.2018 по 13.10.2020 згідно з розрахунком позивачів складають 4714,18 грн. (а.с.18). Даний розрахунок не спростований відповідачем. Отже, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, а також враховуючи, що після смерті кредитора [PERSON] його спадкоємцями, позивачами по справі, прийнято та оформлено спадщину в рівних долях, по Ѕ частині за кожним, то з відповідача на користь позивачів слід стягнути по 1000,00 (одній тисячі) доларів США, та по 2357,09 гривень (дві тисячі триста п`ятдесят сім гривень 09 копійок) 3% річних кожному. Розподіл судових витрат між сторонами: Вирішуючи питання про судовий збір суд застосовує положення ст.\~141\~ЦПК\~України та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачів судовий збір у сумі по 420,40 грн. кожному, тобто пропорційно сплаченому ним судовому збору, що підтверджується квитанціями № 34 та № 35 від 13.10.2020 (а.с. 16, 17). На підставі викладеного, ст.ст. 536, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України,

Outcome: partial