Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 22 жовтня 2011 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між сторонами припинені з жовтня 2015 року, з причин сімейних непорозумінь, не знаходження спільних поглядів у сімейних питаннях. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Крім того відповідач добровільно допомоги на утримання дитини не надає, хоча має постійний дохід та має можливість надавати таку допомогу, а тому також просила суд стягнути із відповідача аліменти на її користь на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини від усіх доходів відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення та до досягнення сином повноліття. Просила стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину сплаченого нею при подачі позову про розірвання шлюбу судового збору. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити посилаючись на підстави вказані в позові. Одночасно зазначила, що час на примирення не призвів до відновлення шлюбних стосунків. Відповідач в судовому засіданні з позовними вимогами погодився та не заперечував проти розірвання шлюбу, оскільки відновити стосунки не вдалось, в частині стягнення аліментів зазначив, що не заперечує проти стягнення аліментів на утримання сина в запропонованому позивачкою розмірі. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER], виданого 22 жовтня 2011 року, між [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 1984 року було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис №91. Після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено на «[PERSON]» (а.с.6). Від спільного життя сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданого 13 березня 2012 року (а.с.5). В судовому засіданні встановлено, що малолітній син [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують з жовтня 2015 року. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Таким чином, зважаючи, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, суд вважає, що збереження сім»ї сторін є неможливим, а шлюб підлягає розірванню. Крім того, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 ч. 3 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Згідно із ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно ст. 183 ч. 1 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року з 1 січня 2016 року прожитковий мінімум на одну особу: дитину віком до 6 років становить 1167 грн. Вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з відповідача на користь позивача на утримання їх малолітньої дитини, суд виходить з наступного. За змістом ст.141 СК України, батьки мають рівні права та обовязки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Підстав для звільнення відповідача від виконання обов'язку по утриманню дитини суд не вбачає. В даний час сторони однією сім"єю не проживають, тому відповідач повинен надавати допомогу на утримання дитини. Визначаючи розмір аліментів на утримання малолітнього [PERSON], [INFO], суд враховує обставини справи, положення вказаного Закону та СК України, матеріальне становище дитини, наявність у відповідача та позивача на утриманні інших дітей, їх сімейні стани та стани здоров'я. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач працює, не є інвалідом, пенсіонером та в ході розгляду справи погодився на стягнення аліментів в запропонованому позивачкою розмірі, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення аліментів з моменту пред»явлення позову і до повноліття дитини в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, підлягають задоволенню. На думку суду, такий розмір аліментів є необхідним для забезпечення утримання малолітнього [PERSON]. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки 1/2 частина сплаченого нею судового збобу при подачі позовної заяви про розірвання шлюбу, оскільки в ході розгляду справи позивач зазначила про сплату судового збору за вимогу про розірвання шлюбу в рівних частинах. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь держави за подачу позову про стягнення аліментів судового збору в розмірі 487,20 грн.

Outcome: approved