Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін: [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] борг в сумі 2000 доларів США та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 12 червня 2020 року позичив відповідачу кошти у сумі 2000доларів США, про що було складено розписку у письмовій формі. Дані кошти повинні були повернуті позичальником на протязі чотирьох місяців, тобто до 12.10.2020, як зазначено в розписці. Однак до обумовленого терміну відповідач кошти не повернув, тому позивач звернувся до суду із відповідною позовною вимогою. Позивач до судового засідання подав письмову заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Розгляд справи просив здійснювати у його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подавав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному вебсайті судової влади України (а.с.23). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: Ухвалою суду від 22.10.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. 23.10.2020 р. позивачем на виконання ухвали суду від 22.10.2020 подана заява про долучення позовної заяви в новій редакції. Ухвалою суду від 28.10.2020 відкрито провадження у справі, призначено відкрите судове засідання за участю сторін в порядку спрощеного провадження, встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позов. 24.11.2020 позивач подав письмову заяву про проведення судового засідання у його відсутності, позов підтримав. Від відповідача будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень не поступало, як і не повідомляв він про причини своєї неявки в судові засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, виходячи з поданих заяв, судом розглядається справа за наявними доказами у відсутності сторін без фіксування звукозаписувальним технічним засобом. Відповідач відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивачки суду не надав, хоча був повідомлений про розгляд даної справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідач, хоча і був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, відзиву на позов не подавав, а тому протокольною формою ухвали суд постановив провести заочний розгляд даної справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: судом встановлено, що 12 червня 2020 року [PERSON] взяв позику у [PERSON] в сумі 2000 доларів США, яку зобов"язався повернути до 12.10.2020, про що свідчить складена ним розписка (а.с.5). Відповідно до довідки АТ «Державний ощадний банк України» філія Івано-Франківське обласне управління ТВБВ №10008/0148 №72 від 23.10.2020 про те, що НБУ станом на 22.10.2020 встановлено курс національної валюти (гривні) до долара США 100 доларів США - 2827,37 грн. (а.с.16). Таким чином судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу повернення суми позики. Оцінка суду: врахувавши позицію позивача, викладену в його позовній заяві в новій редакції, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши письмові докази, даючи їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 12 червня 2020 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] позику в розмірі 2 000 доларів США, які повинен був повернути до 12.10.2020, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи (а.с.5). В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як вбачається зі змісту розписки, [PERSON] зобов`язався повернути борг на протязі чотирьох місяців. Відповідно до ч.ч.1-3ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Оригінал розписки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.5), свідчить про те, відповідач борг згідно розписки не повернув. При цьому предметом договору позики, укладеного між сторонами і оформленого письмовою розпискою від 12.06.2020, є іноземна валюта - долари США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Таким чином, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення суми позики, вимоги позивача про стягнення з відповідача грошової суми в іноземній валюті є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 000,00 доларів США. Розподіл судових витрат між сторонами: Вирішуючи питання про судовий збір суд застосовує положення ст. 141 ЦПК України та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 840,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням №139.19036.1/346803408 від 19.10.2020 (а.с.4). На підставі вищевикладеного, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 55 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 77, 81, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 207, 524, 533, 526, 530, 545, 610, 626, 627, 629, 638, 1046, 1047, 1049 ЦК України, та

Outcome: approved