Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 44676,00 гривень, а також витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування вимог позивач вказав, що постановою патрульного поліцейського роти №4 батальйону УПП м.Полтави капрала поліції Мілокумової О.С. від 08.03.2017 року на [PERSON] накладено адміністративне стягнення за ст.122 ч.1 КУпАП в розмірі 255 гривень. Згідно з постановою, [PERSON] , начебто 03.03.2017 року о 15 год. 30 хв. в м.Полтава по вул.Зіньківській порушив вимогу дорожнього знаку 5.16 «Напрямок руху по смугах», здійснив рух прямо, за наявності на знаку стрілки, яка вказує напрямок руху «Лише праворуч». Вказана постанова була винесена без участі [PERSON] , про її існування він дізнався лише 15.11.2017 року. Постановою Шишацького районного суду Полтавської області від 02.04.2018 року адміністративний позов [PERSON] задоволено; визнано дії патрульного поліцейського роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області ДПП Мілокумової О.С. щодо винесення постанови від 08.03.2017 року незаконними; визнано незаконною та скасовано постанову серії АР №318131 від 08.03.2017 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП і накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн.; провадження у справі відносно [PERSON] закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. Таким чином, через незаконні дії та рішення органів національної поліції, позивач фактично протягом дванадцяти місяців перебував в стані постійного напруження та стресу, змушений був доводити свою невинуватість у адміністративному правопорушенні, якого не вчиняв, та як наслідок, змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки йому потрібно було регулярно з`являтися до суду, надавати пояснення, звернутися за допомогою до професійних адвокатів, приймати участь у судових засіданнях. Все це спричиняло йому сильні душевні страждання та завдавало значної моральної шкоди. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 44676 гривень. 17 вересня 2018 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб (а.с.21). 11 січня 2019 року ухвалою суду за клопотанням представника Головного управління Національної поліції у Полтавській області замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, з Головного Управління Національної поліції у Полтавській області на Управління патрульної поліції в м.Полтаві (а.с.51). Від представника третьої особи до суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву, в яких вважає позов безпідставним та необґрунтованим, заперечує проти задоволення позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Вказав, що посилання позивача на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставними, оскільки дія цього закону не поширюється на співробітників УПП в Полтавській області ДПП, співробітником якого є патрульний поліцейський, що виніс постанову, в той час як в Законі визначено вичерпний перелік суб`єктів, незаконні дії яких завдали особі шкоди. Крім того, такі функції як здійснення оперативно-розшукової діяльності чи досудового слідства на поліцейського патрульної поліції чинним законодавством не покладені. Факт наявності постанови у справі про адміністративне правопорушення та її оскарження в судовому порядку жодним чином не можна трактувати як «перебування під слідством чи судом» в розумінні вищевказаного Закону. Позивач же не наводить підтверджуючих фактів заподіяння моральної шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір заподіяної шкоди. До позову не додано жодних доказів, які б підтверджували спричинення моральної шкоди позивачу. Позивачем не надано доказів на підтвердження перебування у стані напруження та стресу, наявності моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності. Стверджує, що наявність постанови працівника патрульної поліції про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, яка була скасована постаново суду, жодним чином не завдала моральної втрати позивачу та не могла призвести до порушення його нормальних життєвих зв`язків. Натомість, постанова патрульного поліцейського патрульної поліції позивачем була оскаржена, ним не виконувалась, була скасована, фактично позивач суму штрафу не сплачував. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.69-72). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити, враховуючи обставини, зазначені у позові. Пояснив, що позивач протягом 12 місяців доводив судовому порядку свою невиновність, а вина патрульного поліцейського, який виносив постанову відносно позивача, встановлена судовим рішенням, а тому просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти позову та просив у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, зазначених у письмових поясненнях на позовну заяву. Додатково пояснив, що у позивача [PERSON] не було статусу ані підозрюваного, ані обвинуваченого, він лише позивач, як у адміністративній так і в цій справі. [PERSON] також мав статус особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності. Вважає, що позивач не довів обставини, які передбачені ст.1167 ЦК Ураїни, а саме не доведено факту завдання йому неправомірними діями працівника поліції моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з протиправністю дій і завданням шкоди, не обґрунтовано розмір такої шкоди, а тому позов не підлягає задоволенню. Представник відповідача Державної казначейської служби України до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Судом встановлено, що згідно з постановою серії АР №318131 від 08 березня 2017 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП і накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн. (а.с.7). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, постановою Шишацького районного суду Полтавської області від 02 квітня 2018 року адміністративний позов [PERSON] задоволено; визнано незаконними дії поліцейського роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Мілокумової О.С. щодо винесення постанови серії АР №318131 від 08 березня 2017 року незаконними; визнано незаконною та скасовано постанову серії АР №318131 від 08 березня 2017 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП і накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 грн.; провадження у справі відносно [PERSON] закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП (а.с.8-9). Разом із тим, із матеріалів позову, вбачається, що згідно з постановою державного виконавця Шишацького районного відділу ДВС ГТУЮ у Полтавській області було відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання постанови № АР №318131 від 08.03.2017 року, винесеної УПП у м.Полтаві про стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 510,00 грн. на користь держави, а також [PERSON] звертався до державного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із оскарженням вказаної постанови в судовому порядку (а.с.10, 11, 12). Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності [PERSON] була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього та незаконним притягненням до адміністративної відповідальності; у тривалому перебуванні його під слідством і судом. Позивач змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя, оскільки йому потрібно було регулярно з`являтися до суду, надавати пояснення, звернутися за допомогою до професійних адвокатів, брати участь у судових засіданнях, не мати змоги протягом тривалого часу користуватися належними йому картковими рахунками, звертатися до державної виконавчої служби із заявою про закінчення виконавчого провадження, що спричиняло йому сильних душевних страждань та завдало значної моральної шкоди. Статтею 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені нормами ст.1167 ЦК України. Так, згідно частини першої даної статті, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч.6). Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу), про що зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17. Відповідно до положень ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди. Так, позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених ним душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими, а також не зазначено з яких саме міркувань він виходив при визначенні розміру моральної шкоди, а також [PERSON] не конкретизував, у чому саме полягає тривале перебування його під слідством і судом. З огляду на зазначене, необґрунтованими є посилання позивача про те, що сам факт визнання протиправними дій патрульного поліцейського роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Шишацьким районним судом Полтавської області від 02.04.2018 року та скасування постанови від 08.03.2017 року про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 255,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, як встановлено судом, постанова поліцейського УПП м. Полтави серії АР № 318131 від 08.03.2017 року про притягнення позивача [PERSON] до адміністративної відповідальності була оскаржена в порядку адміністративного судочинства, та фактично позивач суму штрафу не сплачував. Отже, саме по собі накладення штрафу на особу та в подальшому скасування цієї постанови не може свідчити про встановлений факт спричинення моральної шкоди за відсутності понесеної позивачем шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між нею та неправомірними діями відповідача. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сам факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не породжує обов`язку про відшкодування моральної шкоди. Таким чином, із наданих до суду доказів та матеріалів не вбачається понесення позивачем моральних та душевних страждань з приводу доказування своєї невинуватості, чи тривале перебування його під слідством і судом, залучення професійних адвокатів, внаслідок чого порушився нормальний уклад та спосіб життя позивача, та останній був змушений докладати додаткових зусиль для його налагодження та організації. Посилання у позовній заяві на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суд до уваги також не приймає, оскільки з аргументів та доданих до позовної заяви доказів не доведено права позивача на отримання моральної шкоди відповідно до положень зазначеного Закону. Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Частиною 2 цієї статті також передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. При цьому, відповідно до п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до ч.2 ст.2 наведеного Закону право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. За змістом ст. 4 вказаного вище Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У ст.5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» визначено перелік органів, оперативні підрозділи яких можуть здійснювати оперативно-розшукову діяльність. Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється. Відповідно до ст.ст. 1,5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», Закону України «Про Національну поліцію», Положення про Департамент патрульної поліції - Департамент патрульної поліції Національної поліції України та відповідно Управління патрульної поліції у Полтавській області, патрульним поліцейським якого було винесено постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність або досудове розслідування. Отже, в даному випадку суд приходить до висновку, що до правовідносин щодо відшкодування шкоди за позовними вимогами [PERSON] по даній справі положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» застосуванню не підлягають. Також, доводи позивача стосовно того, що скасування протиправного рішення УПП у Полтавській області про притягнення позивача до адміністративної відповідальності - накладення стягнення у вигляді штрафу, яке принижує не тільки честь та гідність позивача, передбачає відшкодування моральної шкоди незалежно від вини, є необґрунтованими, за відсутності на те чіткої норми закону, оскільки ст.1176 ЦПК України містить вичерпний перелік підстав для відшкодовується державою шкоди незалежно від вини її заподіювача, до якої не віднесено накладення на особу адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, а також наявних доказів, досліджених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про те, що позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження дійсності факту спричинення йому моральної шкоди незаконними діями, рішенням працівників УПП в м.Полтаві, не обґрунтовано розміру грошового відшкодування, який він просить стягнути з відповідача, а тому в задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю. Крім того, позивачем [PERSON] заявлено вимоги про стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу. Частиною 1 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно п.1 ч.3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Тому правові підстави стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу згідно вказаних вимог відсутні. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору по даній справі суд покладає за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed