Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що власниками квартири [ADDRESS] у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер та у відповідності до заповіту від 06.04.2015 заповів все своє майно своїй донці - [PERSON] . У вересні 2015 року зареєструвала відповідача на житловій площі квартири [ADDRESS] , але їхні стосунки не склались, у зв`язку із чим відповідач покинув житлову площу, на якій він був зареєстрований, та позивачу невідоме його актуальне місцезнаходження. Позивач зазначає, що з вересня 2015 року вона самотужки сплачує усі комунальні платежі і за себе, і за відповідача, а останній не відшкодовує таких витрат. Відповідач жодним чином не приймає участі в обслуговуванні житла, не сплачує за комунальні послуги, реєстрація місця проживання відповідача в належній позивачу квартирі перешкоджає йому користуватися і вільно розпоряджатися належним їм майном, в тому числі завдає суттєвих збитків при оплаті комунальних послуг та послуг на утримання житла (квартирної плати), що призводить до порушення його прав приватної власності. Позивач посилається на те, що факт непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом обстеження від 25.03.2021 з участю свідків [PERSON] та [PERSON] .. З огляду на зазначені обставини позивач змушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Ухвалою від 05.04.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач був повідомлений про існування справи шляхом направлення йому ухвали разом з позовом з додатками за його місцезнаходженням. У встановлений строк відповідач відзив на позовну заяву не надав. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуючи неявку належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справ за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.06.2003 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , після чого позивачка змінила прізвище на [PERSON] , який потім був розірваний. 17.01.2013 позивачка уклала шлюб із відповідачем у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 15. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23.11.2018 по справі № 642/3194/18 шлюб між сторонами був розірваний. Судом також встановлено, що власниками квартири [ADDRESS] у відповідності до Свідоцтва про право власності на житло є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер та у відповідності до заповіту від 06.04.2015 заповів все своє майно своїй донці - [PERSON] . У вересні 2015 року позивач зареєструвала відповідача на житловій площі квартири [ADDRESS] , але їхні стосунки не склались, у зв`язку із чим відповідач покинув житлову площу, на якій він був зареєстрований, та позивачу невідоме його актуальне місцезнаходження. Факт непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , підтверджується актом обстеження від 25.03.2021 з участю свідків [PERSON] та [PERSON] .. Судом встановлено, що з вересня 2015 року позивач самотужки сплачує усі комунальні платежі і за себе, і за відповідача, а останній не відшкодовує таких витрат. Відповідач жодним чином не приймає участі в обслуговуванні житла, не сплачує за комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, у квартирі відсутні особисті речі відповідача, та він взагалі не цікавиться квартирою, а реєстрація місця проживання відповідача в належній позивачу квартирі перешкоджає йому користуватися і вільно розпоряджатися належним їм майном, в тому числі завдає суттєвих збитків при оплаті комунальних послуг та послуг на утримання житла (квартирної плати), що призводить до порушення його прав приватної власності. Судом встановлено, що з вересня 2015 року відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , хоча жодних перешкод в користуванні жилим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Як роз`яснив Конституційний Суд України в п. 6 рішення від 03.06.1999 року № 5-рп/99 в справі № 1-8/99 про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", окрім членів сімей взагалі (чоловік або дружина, прямі родичі по низхідній і висхідній лініях - діти і батьки), до членів сімей також відносяться особи, які перебувають на утриманні або проживають із суб`єктами права (інші особи, що постійно мешкають з ними та ведуть спільне господарство, зокрема, не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки тощо). Обов`язковою умовою визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення із суб`єктом спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Вказана позиція відповідає висновку, викладеному в постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц. У даній справі судом встановлено, що відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, який зареєстрований у квартирі [ADDRESS] . Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічна правова позиція викладена касаційним судом у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц. Відповідно до ст. 71 ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Відповідно до положень ст.72 ст.71 Житлового кодексу України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили. Разом з тим, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Приймаючи до уваги, що відповідач не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , жилим приміщенням не користується, відповідач жодним чином не приймає участі в обслуговуванні житла, не сплачує за комунальні послуги, будь-якої домовленості щодо користуванням житлом між сторонами не встановлено, суд вважає, що є підстави визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у спірному житловому приміщенні понад один рік відповідач суду не надав. За таких обставин, приймаючи до уваги вимоги позивача, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача у розмірі 908, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved