Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

У серпні 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з 2010 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Сумісне життя не склалось. За час шлюбу ними був укладений договір купівлі-продажу майнових прав квартири, два попередніх договори купівлі-продажу земельної ділянки для оформлення паркомісць. Дані договори оформлені на відповідача. В даний час подано заяву про розірвання шлюбу та поділ майна. При зверненні до ТОВ «Петрівський квартал» щодо переведення на неї прав боржника у договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру та надання інформації про суму боргових зобовязань, отримала відмову через те, що вона не є стороною правочину. Такі дії товариства свідчать про надання переваги та сприяння [PERSON], зловживання правами, порушення моральних засад, поряду розпорядження майном та майновими правами, набутими в шлюбі. Вказала, що попередні договори про купівлю-продаж земельних ділянок для оформлення паркомісць є недійсними, оскільки інша сторона правочину навмисно ввела її в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Так, земельна ділянка належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності. Про дані обставини в попередніх договорах не міститься жодної інформації. Дані обставини свідчать про відсутність намірів продавця на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим правочином. Тому при визнанні недійсними даних правочинів суду слід застосувати наслідки недійсності правочину. Також посилалась на те, що правочини є недійсні через введення її в оману, тому відповідач має їй відшкодувати завдані збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду. За паркомісця вона сплатила 1300 дол. США, що становить 28 223 грн. Тобто збитки становлять 56 446 грн. Через неправомірні дії відповідачів їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 50 000 грн. Просила суд заборонити [PERSON] зловживати правами у питанні розпоряджання майном та майновими правами, набутими у період шлюбу із [PERSON], у тому числі не припиняти та не брати на себе будь-які інші зобов'язання, які можуть потягнути наслідком звернення стягнення на майно; заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал» зловживати правами в питанні надання незаконних переваг щодо оформлення права власності на квартиру №36 по бул. [PERSON]. 4 у с. Петрівському Києво-Святошинського району Київської області та заборонити надавати письмові згоди щодо відчуження майнових прав на квартиру №36 по бул. [PERSON] Українки.4 у с. Петрівському Києво-Святошинського району Київської області, та надавати будь які документи пов'язані із відчуження майнових прав на квартиру №36 по бул. [PERSON], 4 у с. Петрівському Києво- Святошинського району Київської області; замінити сторону боржника - Покупця у Договорі №36/ЛУ4 купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 22 серпня 2014р. із [PERSON] на [PERSON]; визнати недійсним Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] щодо придбання земельної ділянки - паркомісця №134; визнати недійсним Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] щодо придбання земельної ділянки - паркомісця №133; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збиток у розмірі 56 446 грн. та 50 000 грн. моральної шкоди; застосувати наслідки недійсності правочинів передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України. При розгляді справи позивачка уточнила позовні вимоги. Вимоги обґрунтовувала також тим, що квартира по договору купівлі-продажу майнових прав мала придбаватись для її сина [PERSON] Хоч договір оформлений на [PERSON], вона як співвласник, має однакове право на розпорядження цим майном. Вона, які власник майна, що передбачає порушення свого права в майбутньому, тому просить суд в справі про поділ майна подружжя визнати за нею 100% вартості майнових прав на квартиру, тому на даний час [PERSON] не має жодних прав для вчинення будь-якого правочину щодо спірного майна. Просила суд заборонити [PERSON] вчиняти дії щодо розпоряджання майном та майновими правами набутими у період шлюбу із [PERSON], у тому числі не припиняти та не брати на себе будь-які інші зобов'язання без письмової згоди [PERSON]; заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Петрівський квартал» зловживати правами в питанні надання сприяння [PERSON] щодо оформлення права власності на квартиру №36 по бул. [PERSON]. 4 у с. Петрівському Києво-Святошинського району Київської області та заборонити надавати письмові згоди щодо відчуження майнових прав на квартиру №36 по бул. [PERSON] Українки.4 у с. Петрівському Києво-Святошинського району Київської області, та надавати будь-які документи, пов'язані із оформлення права власності на квартиру №36 по бул. [PERSON], 4 у с. Петрівському Києво- Святошинського району Київської області; зобов'язати [PERSON] припинити дії щодо розпорядженням " майном та майновими правами, набутими у період шлюбу із [PERSON], без письмової згоди [PERSON] на вчинення таких дій, до вирішення судової справи по суті про поділ майна подружжя; визнати недійсним Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] щодо придбання земельної ділянки - паркомісця №134; визнати недійсним Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] щодо придбання земельної ділянки - паркомісця №133; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збиток у розмірі 56 446 грн. та 50 000 грн. моральної шкоди; застосувати наслідки недійсності правочинів передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року позовні вимоги про заміну сторони договору залишено без розгяду за заявою представника позивача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просила суд задоволити позов в повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON], його представник проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник ТОВ «Петрівський квартал» та [PERSON] проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання третя особа [PERSON] не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 25 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї. 22 серпня 2014 року між ТОВ «Петрівський квартал» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру №36/ЛУ4. За цим договором продавець зобовязувався передати у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти у власність майнові на квартиру №36 в будинку №4 по б-р. [PERSON] в селі Петрівське Києво-Святошинського району Київської області, загальною площею 43,79 кв.м. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. У судовому засіданні з пояснень представника позивача, зі змісту позовної заяви, вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] склались неприязні стосунки, на даний час в судовому порядку розглядається спір щодо поділу майна подружжя. Представник позивача вказував, що саме таким способом шляхом зобовязання зловживанням правами та розпорядженням майном будуть захищені права позивача на майно, які можливо в майбутньому будуть порушені відповідачами. Разом з тим, доказів, крім власних припущень, суду не подано. Допитані в судовому засіданні свідки не підтверджуються дані обставини, а лише повідомили суду своє субєктивне ставлення до відносин, які склались між колишнім подружжям, обєктивних даних, які мають значення для вирішення справи, суду не повідомили. Письмові пояснення певних осіб щодо відносин між [PERSON] та [PERSON] (т.1. а.с. 200-244) суд до уваги не бере та оцінює критично, оскільки правовий статус свідка визначений чинним процесуальним законодавством. Подання [PERSON] зустрічної позовної заяви в справі про поділ майна є правом особи та непідтверджує доводів даної позовної заяви. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У судовому засіданні представник позивача не навів закон чи інший нормативний акт, який передбачає захист саме таким способом. Тому суд вважає, що вимоги щодо заборони вчинення дій щодо розпорядження майном, майновими правам, заборони товариству зловживати правами, зобовязати відповідача припинити дії щодо розпорядження майном є передчасними та недоведеними, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. 19 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки. За цим договором у строк до 20 березня 2016 року продавець зобовязується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобовязується прийняти і оплатити земельну ділянку розміром 0,0013 га, розташовану в Київській області, Києво-Святошинському районі, с. Петрівське (згідно схеми розміщення автостоянок №1 за №133). 19 лютого 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки. За цим договором у строк до 20 березня 2016 року продавець зобовязується передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобовязується прийняти і оплатити земельну ділянку розміром 0,0013 га, розташовану в Київській області, Києво-Святошинському районі, с. Петрівське (згідно схеми розміщення автостоянок №1 за №134). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Ст. 229 та ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. У п. 20 вищевказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Доказів укладення попередній договорів під впливом обману суду подано не було. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Умови попереднього договору повинні дозволяти установити предмет, а також інші істотні умови майбутнього основного договору. Істотні умови договору визначені п. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України. Так, вимоги щодо форми попереднього договору встановлені ст. 635 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Предметом попередніх договорів між сторонами від 19 лютого 2015 року, укладені в простій письмовій формі, зазначені обєкти нерухомого майна земельна ділянка. Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відтак, вимоги щодо форми договору сторонами дотримано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч. ч. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Отже, оскільки попередні договори не були посвідчені нотаріально, як того вимагає закон для укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд приходить до висновку, що такий договір є нікчемним з моменту його укладення, а тому не може бути визнаний недійсним в судовому порядку, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договорів недійсними. Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Зі змісту статей 614, 623 ЦК України вбачається, що для застосування такого заходу відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу господарського правопорушення: 1) порушення зобов'язання; 2) збитки; 3) причинний зв'язок між порушенням зобов'язання та збитками; 4) вина. Пред'являючи вимоги про відшкодування збитків позивач має довести, що ці збитки не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених коштів. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. З матеріалів справи та пояснень позивача встановлено, що вимоги позивача про стягнення збитків базуються на обмані з боку відповідачів. Такий збиток є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії. Тому в задоволенні вимог про відшкодування збитків суд відмовляє. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обовязковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний звязок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачеві. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів заподіяння моральної шкоди, тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Суд оцінює критично пояснення позивача, що через неправомірні дії відповідача вона зазнала сильних душевних хвилювань, що вплинуло на її психологічний стан, тобто позивачем не надано доказів на підтвердження причинно-наслідкового звязку між дією та наслідком. На підставі наведеного, оцінюючи кожний доказ окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Outcome: dismissed