Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання втрати права користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Тульчинського районного суду від 28.02.2008 їй належить житловий будинок [ADDRESS] . В даному будинку з 02.07.2013, з дозволу позивача, зареєструвався її родич - відповідач [PERSON] Однак, з 20.02.2017 він у вказаному будинку не проживає і не є членом її сім`ї позивача. Позивач просила відповідача знятися з реєстрації з належного їй будинку, однак він від знятися з реєстрації відмовлявся, а в даний час навіть не відповідає на телефонні дзвінки. В даний час у позивача виникла необхідність продати належний їй будинок, проте через реєстрацію у ньому відповідача, вона зробити цього не може. В зв`язку з вказаними обставинами, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] та зобов`язати відповідача знятися з реєстрації з даного житлового будинку, судові витрати стягнути відповідно до закону. В судове засідання позивач не з`явилася, її представник подала до суду заяву, у якій просить розгляд справи здійснювати у її та позивача відсутність, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними у справі рекомендованими поштовими повідомленнями, та через оголошення на офіційному вебпорталі судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомив, у встановлений судом строк відзив не подав. Третя особа - представник Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, у судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявна заява Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, відповідно до якої сільська рада позовні вимоги підтримує та просить розгляд справи здійснювати без представника. За таких обставин, суд ухвалив, розглянути справу заочно за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28.02.2008 (а.с.12), за позивачем визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.04.2008 (а.с. 13), позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії домової книги (а.с.14-16) вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] з 02.07.2013. Згідно довідки № 143, виданої 25.03.2019 виконкомом Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а.с.17) встановлено, що відповідно до рішення № 40 третьої сесії 7-го скликання Заозерненської сільської ради від 11.12.2015 "Про перейменування вулиць Заозерненської сільскої ради», змінено назву [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 137, виданої 19.03.2019 виконкомом Заозерненської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (а.с.18), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 20.02.2017. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до який громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в п. 2 цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати у займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Водночас, ч. 4 ст. 3 СК України, передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користуватися цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша ст. 405 ЦК України). При цьому необхідно мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Отже, стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню саме положення статті 405 ЦК України, що відповідає роз`ясненням, які містяться в п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав». Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Судом встановлено, що відповідач з 20.02.2017 в житловому будинку, [ADDRESS] не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зобов`язані зареєструвати місце свого проживання. Згідно вимог ст.7 названого Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі статей 12, 81 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, належним чином повідомлений відповідач не надав суду будь-яких заперечень та доказів на спростування позиції позивача. Оскільки, під час розгляду справи не встановлено підстав для збереження жилого приміщення за відповідачем, суд вважає, що є підстави для визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням, так як він тривалий час, понад один рік, у ньому не проживає. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач добровільно не змінив реєстрацію місця свого проживання, суд приходить до висновку, що ним тим самим порушено право власності позивача, а тому, відповідно, позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Позовні ж вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача знятися з реєстрації задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації при зверненні позивача до відповідних органів у передбаченому законом порядку, тому додатковому вирішення не потребує. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені останньою судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 ( а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial