Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтувала наступним чином. [INFO] року в місті Липовець Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], який приходився їй, [PERSON], вітчимом. Після його смерті відкрилась спадщина. До складу спадкового майна увійшла частка трьохкімнатної житлової квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності згідно Свідоцтва про право власності на житло, в силу якого власниками вищевказаної квартири окрім померлого - його прізвище в правовстановлюючому документі зазначено як [PERSON], зазначено ще її, [PERSON], та двох синів померлого: [PERSON] та [PERSON]. Ураховуючи те, що на випадок своєї смерті [PERSON] особистого розпорядження на випадок своєї смерті не зробив, тому спадщина відкрилась за законом. До кола спадкоємців за законом першої черги увійшла дружина померлого [PERSON], проте вона померла ще [INFO] року, а також діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON]. До другої черги увійшов брат померлого [PERSON], який проживав в м. Іллічівськ Одеської області, однак і він у [INFO] році помер. Спадкоємці третьої черги - відсутні. До четвертої черги спадкоємців за законом увійшла вона, падчерка, [PERSON], яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, що підтверджується записами у домовій книзі та довідкою органу місцевого самоврядування від 05.02.2014 року за №416. Ураховуючи те, що ще при житті спадкодавця вона, [PERSON], протягом 20 років його хвороби, в силу якої, він більше половини цього часу був прикутий до ліжка, здійснювала його постійний догляд, його поховання та усі поминальні обіди, інші спадкоємці виявили бажання, щоб спадкове майно залишилось саме їй, [PERSON], відтак використовувати свої права, за їх волевиявленням, на спадщину не будуть. Реалізовуючи своє право на спадщину, в межах шестимісячного строку, що унормовано ст..1269 ЦК України, вона звернулась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Проте, при попередній консультації та огляді нотаріусом представлених документів, з'ясувалось, що оформити спадкове майно вона не має можливості, оскільки не підтверджується факт належності спадкодавцеві об'єкта нерухомості, а саме: частки трьохкімнатної житлової квартири [ADDRESS], так як прізвище померлого у правовстановлюючому документі вказано «[PERSON]», а не «[PERSON]», так як зазначено у свідоцтві про смерть та паспортних документах на підставі яких його їх було видано. Крім цього, не визначено частку, яка належала особисто померлому, на що вказав нотаріус, зазначивши, що такі обставини є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії. Тому позивачка просила суд встановити юридичний факт належності [PERSON], який помер [INFO] року в місті Липовець, Вінницької області, Свідоцтва про право власності на житло - квартиру за [ADDRESS], яке було видане 22 липня 1997 року Колективним сільськогосподарським підприємством «Липовецьке» Липовецького району Вінницької області на підставі розпорядження за №7 від 31.01.1997 року, на ім'я «[PERSON]» та інших співвласників спільної сумісної власності: [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визначити, що частки [PERSON], [INFO] та померлого [INFO] року в місті Липовець, Вінницької області - [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], становили по ? кожного, просила припинити право спільної сумісної власності громадян «[PERSON]», [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та вважати її спільною частковою власністю. В судове засідання позивачка не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд її задовольнити у повному обсязі, а розгляд справи проводити у її відсутності. Представник відповідача Липовецької міської ради Липовецького району міський голова в судове засідання також не з'явився, в адресованій суду заяві вказав, що проти позовних вимоги не заперечує, просив суд розгляд справи проводити без участі їх представника. Ураховуючи те, що сторони не з'явились в судове засідання, скориставшись своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі, не здійснюючи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ст.169, 197 ч.2 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року в місті Липовець Липовецького району Вінницької області помер [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER], видане 22 жовтня 2013 року Відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції у Вінницькій області. Після його смерті, в порядку ст..1220 ЦК України, відкрилась спадщина. До складу спадкового майна увійшла частка трьохкімнатної житлової квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності згідно Свідоцтва про право власності на житло, яке було видане КСП «Липовецьке» Липовецького району Вінницької області на підставі наказу від 31 січня 1997 року за №7, в силу якого власниками вищевказаної квартири зазначено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Факт належності частки у зазначеному об'єкті нерухомого майна саме спадкодавцеві підтверджується також записами у домовій книзі, де його прізвище вказано так як і в свідоцтві про смерть «[PERSON]»; технічним паспортом на вищевказану квартиру, що знаходиться у власності громадян, де прізвище власника записано «[PERSON]», громадян, які з ним були зареєстровані: [PERSON], яка є позивачем у справі та [PERSON]. Статтею 1217 ЦК України, передбачено, що спадкування здійснюється як за заповітом так і за законом. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Ураховуючи те, що на випадок своєї смерті [PERSON] особистого розпорядження на випадок своєї смерті не зробив, тому спадщина відкрилась за законом. Як убачається із здобутих у справі доказів, позивачка є спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, що підтверджується записами у домовій книзі, довідкою органу місцевого самоврядування від 05.02.2014 року за №416. Реалізовуючи своє право на спадщину, в межах шестимісячного строку, що унормовано ст..1269 ЦК України, вона звернулась до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, однак оформити свої спадкові права на майно померлого вітчима не має можливості, оскільки не підтверджується факт належності спадкодавцеві об'єкта нерухомості, а саме: частки трьохкімнатної житлової квартири [ADDRESS], так як прізвище померлого у правовстановлюючому документі вказано «[PERSON]», а не «[PERSON]», так як зазначено у свідоцтві про смерть, а також не визначено частку, яка належала особисто померлому. Отже в даному випадку право позивача при реалізації спадкових прав не визнається, а відтак підлягає захисту судом у спосіб, що визначений законом, що відповідає положенням ст.3 ЦПК України та ст.16 ЦК України. Статтею 256 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту належності особі правовстановлюючого документа. Так, доказами, які вказують на належність такого правовстановлюючого документа як Свідоцтво про право на спадщину, що видане 22.07.1997 року саме [PERSON] є: копія паспорта померлого серія [NUMBER], відповідно до якої місце проживання [PERSON] зазначено: [ADDRESS]; ордер на житлове приміщення №30 серія Б, яке було видане згідно рішення виконкому №92 від 13.07.1987 року на ім'я «[PERSON]» на квартиру за [ADDRESS], де також зазначено членів сім'ї отримувача квартири: дружину [PERSON], синів: [PERSON], [PERSON] та дочку позивачку у справі, [PERSON]; записи у домовій книзі на квартиру за [ADDRESS], де зазначено осіб, які прописані та проживають: «Нагорняка» [PERSON], [PERSON], [PERSON]; копією лікарського свідоцтва про смерть №171, згідно якого смерть [PERSON] настала вдома за адресою: [ADDRESS]; довідками міської ради від 05.02.2014 року за №416, 417, якими констатовано, що [PERSON] [PERSON] це одна і та ж особа, яка проживала з [PERSON] в одній і тій же квартирі. За таких обставин слід дійти висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт, про встановлення якого він просить суд, а тому позовна заява в цій частині підлягає до задоволення. Що стосується позовних вимог щодо визначення часток у спільній сумісній власності, то варто вказати на таке. Главою 26 ЦК України, унормовано законодавцем вирішення питань пов'язаних із правом спільної власності. Зі змісту ч. 1 ст. 368 ЦК України, слідує, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст. 369 ЦК України). В силу ст.. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ч.1 ст.372 ЦК України). У разі поділу майні, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч.2 ст.370 ЦК України). Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.4 ст.372 ЦК України). На підставі ч.3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками, право спільної сумісної власності на нього припиняється. Зважаючи на те, що квартира під [ADDRESS] є спільною сумісною власністю чотирьох осіб, частки кожної з яких завідомо не визначені. У даному об'єкті власності наявний факт відсутності існування ідеальних часток кожного із співвласників, які б давали можливість виявити обсяг їх прав за наявності бажання одержати конкретну частину у спільному майні та розпоряджатися нею. Здійснити поділ нерухомого майна (квартири) за домовленістю між його співвласниками неможливо, оскільки один із співвласників помер, а за його життя договір про поділ майна, що є у спільній сумісній власності, укладеним не був. Згідно ст. 346 ЦК України, однією із підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до ст.1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. В п.12 постанови від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», Пленуму ВССУ було висловлено аналогічну правову позицію, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Ураховуючи норми чинного законодавства, що регулюють право спільної сумісної власності, слід констатувати, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними й інше не було встановлено домовленістю між нами, отже кожному із них, як співвласникам спільної сумісної власності належить по 1/4 частці квартири за [ADDRESS]. Зрештою свою правову позицію з вирішення даного питання висловив і Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.3.4. листа від 01.03.2013 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування " та вказав порядок реалізації права на спадкове майно в спільній сумісній власності у разі смерті спадкодавця, коли частки не визначені. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета даного спору суд дійшов до переконання, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а відтак підлягають до повного задоволення. Крім цього представник відповідача позовні вимоги визнав. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved