Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивачка по справі [PERSON] від шлюбу з відповідачем [PERSON] має малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.06.2013 р. шлюб з відповідачем був розірваний та цим же рішенням стягнуто аліменти з відповідача на утримання малолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу. Дитина проживає разом із матір'ю, позивачкою по справі. З відповідачем у позивачки напружені стосунки, від спілкування з позивачкою він часто ухиляється. Оскільки позивачка зареєструвала повторний шлюб з громадянином Російської Федерації, та батьком її другої дитини, вона декілька раз виїздила до Росії разом з двома дітьми, і кожен раз в неї були проблеми умовити відповідача надати дозвіл на виїзд сина за кордон. Син потребує лікування через захворювання - «апофіліт п'яточних кісток», і позивачка має можливість оздоровити сина за місцем проживання батьків чоловіка - м. Чебоксари, однак, відповідач не завжди надає такий дозвіл, що перешкоджає позивачці у можливості безперешкодно виїжджати з дитиною за межі України. Через ненадання ним дозволу на виїзд дитини за кордон, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду дитини за межі України. Тому, позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон її малолітньої дитини до досягнення нею 16 річчя. Адвокат позивачки - [PERSON] пояснила суду, що відповідач фактично не заперечує проти тимчасових виїздів сина за кордон разом із матір'ю та її другим чоловіком, але позивачка постійно вимушена умовляти відповідача про надання дозволу, при цьому, він ії постійно шантажує, вимагаючи від неї не сплачувати заборгованості по аліментам. Крім того, це шкодить інтересам та здоров'ю дитини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог позивачки не заперечував, суду пояснив, що дійсно, у нього з колишньою дружиною склалися напружені стосунки, тому, кожне ії звернення за дозволом на виїзд дитини його дратує, у зв'язку з чим, він не заперечує проти винесення рішення суду про його дозвіл на виїзд сина за кордон. Представники третіх осіб: районної адміністрації по Ленінському району Запорізької міської ради та Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області в судове засідання не з'явилися про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно. Заслухавши позивачку ії адвоката та відповідача, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав: позивачка та відповідач перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження №753 від 02.08.2003 р. виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Запорізького обласного управління юстиції /а.с.5/. З матеріалів справи вбачається, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], який народився [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 26.12.2006р., актовий запис №1239 /а.с.6/. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.06.2013 р. шлюб з відповідачем розірвано та стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини всіх видів доходу /а.с.7/, дитина проживає разом із матір'ю, позивачкою по справі /а.с.12/. 13.09.2013 позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 13.09.2013 р. виданого Хортицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції /а.с.10/. Від цього шлюбу у них народилася дочка - [PERSON], [INFO] /а.с.11/. Чоловік позивачки [PERSON] є громадянином Російської Федерації що підтверджується паспортом громадянина Російської Федерації, але проживає він в Україні на підставі тимчасової посвідки [NUMBER], разом з сім'єю: позивачкою, ії сином від першого шлюбу та спільною дитиною за адресою: [ADDRESS] /а.с.14-15,17/. Його батьки проживають у Російській Федерації, в м. Чебоксари. Позивачка пояснила у судовому засіданні, що її син [PERSON] потребує лікування через «апофіліт п'яточних кісток», що підтверджується витягом з огляду травматолога - ортопеда від 17.07.2014 р. Належне лікування дитина отримала від лікарів ортопедів у м. Чебоксари Російської Федерації,тому позивачка має намір і можливість постійно виїжджати з сім'єю за місцем проживання батьків чоловіка тобто до Росії. Однак, відповідач [PERSON] не завжди йде їй назустріч, постійно шантажує її заборгованістю по аліментам, чинить на неї психологічний тиск, вимагаючи відмовитися то від права власності на квартиру, то від частки в спільному майні подружжя, чи інше, тому, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення постійних проїзних документів на право виїзду дитини за кордон. При цьому, відповідач закидає позивачці те, що документи про хворобу дитини не відповідають дійсності. Поведінка відповідача шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. У відповідності до ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Будь-які вказані обмеження для реалізації права на виїзд за межі України малолітньої дитини - сина позивачки, відсутні. Ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Ст.33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 7 ст.7, ч. 2 ст.155 СК України: дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, та відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року - за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Як встановлено у судовому засіданні, син позивачки - малолітній [PERSON], [INFO], потребує лікування через захворювання діагноз: «апофіліт п'яточних кісток", /а.с.53/, при цьому, позивачка має можливість оздоровити дитину в Російській Федерації у м. Чебоксари, та їй періодично, кілька разів на рік необхідно туди виїжджати з маленькою дитиною однак, відповідач постійно, безпідставно перешкоджає позивачці, не надаючи дозволу на виїзд дитини за кордон, без чого, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду дитини за межі України. Суд вважає, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки за кордон є доцільним, відповідає інтересам дитини, та буде сприяти гармонійному та всебічному розвитку дитини. Тяганина відповідача у наданні ним необхідної згоди для виїзду дитини за межі України, є безпідставною, порушує її права та інтереси, та може вплинути на стан ії здоров'я. До того ж, судом встановлено, що відповідач не спілкується з дитиною, обмежуючись тільки сплатою аліментів, маючи при цьому заборгованість /а.с.26/. В поза судовому порядку позивачка не може отримати від відповідача згоду на виїзд дитини за кордон, тому вона і звернулася до суду. Суд вважає необхідним усунути перешкоди у здійсненні вказаного права позивачки та її дитини, шляхом надання дозволу на виїзд неповнолітнього сина позивачки за межі України в судовому порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved