Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідачки [PERSON], в інтересах якої діє [PERSON], про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі є співвласниками вказаної квартири. У квартирі також зареєстрована неповнолітня дочка позивача [PERSON] - [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 21.11.2009 року по 14.02.2017 року включно. Ще до розірвання шлюбу у 2011 році [PERSON] разом з дочкою виїхали із спірної квартири, квартирою не цікавляться, витрати на квартплату та комунальні послуги не несуть. Оскільки дитина у квартирі не проживає, нею не користується, позивачі звертаються до суду з даним позовом, в якому просять суд визнати неповнолітню [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. 14.05.2018 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у відзиву, відповідачка не заперечує той факт, що дитина у квартирі не проживає, але вказує про те, що під час проживання у квартирі позивачка [PERSON] перешкоджала їй разом з дитиною проживати у квартирі, у зв'язку з чим постійно виникали сварки та конфлікти, що призвело до того, що вона разом з дитиною вимушена була виїхати з квартири. Вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, зважаючи на те, що причини не проживання дитини у квартирі є об'єктивними, іншого житла дитина не має, а тому у задоволенні позову повинно бути відмовлено. 19.06.2018 року до суду надійшла Відповідь на відзив. Відповідно до вказаних у відповіді обставин позивачі вважають заперечення необґрунтованими, оскільки відповідачка добровільно без примусу переїхала проживати з дитиною в інше житлове приміщення, між батьками було вирішено питання щодо того, що місцем проживання дитини є місце проживання її матері. Бабуся дитина фактично проживала за межами м. Києва, а тому не могла вчиняти будь-які сварки та конфлікти. Скоріш саме через поведінку відповідачки в сім'ї виникали конфлікти, що і призвело до розлучення між сторонами у подальшому. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Представник позивачів у судовому засіданні повністю підтримала позов та пояснення позивачів, просили позовні вимоги задовольнити. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення позивачів, представника позивачів, представника відповідачки, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Дана квартира належить на праві спільної часткової власності позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 18.06.1998 року. Позивач [PERSON] та представник відповідачки [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 21.11.2009 року по 14.02.2017 року включно, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі у сторін у справі народилася дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження. Як вбачається з письмових матеріалів справи, на даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає відповідачка [PERSON]. У своїх позовних вимогах позивачі вказують про те, що, враховуючи те, що неповнолітня [PERSON] у спірній квартирі не проживає, вони несуть додаткові витрати у зв"язку з її реєстрацією, звертаються до суду з даним позовом і просять визнати її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Той факт, що неповнолітня [PERSON] не проживає у спірній квартирі, був достовірно встановлений у судовому засіданні і не оспорювався сторонами по справі. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Після розлучення позивача [PERSON] та представника відповідачки [PERSON] неповнолітня дитина залишилася проживати разом із своєю матір"ю і на даний час проживає у [ADDRESS]. Той факт, що неповнолітня [PERSON] не проживає у спірній квартирі був доведений також і показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитаними у судовому засіданні. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Але ж згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ою сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як задекларовано у ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 4 Декларації прав дитини визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 1 та 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON] не проживає у [ADDRESS] із поважних причин, зважаючи на те, що між сторонами у справі постійно виникали сварки та конфлікти, батьки дитини розлучилися і цілком є логічним їх окреме проживання, за усною домовленістю місцем проживання дитини на даний час визначено місце проживання її матері [PERSON], яка проживає у [ADDRESS], з урахуванням віку дитини, який на даний час 8 років, вона не може самостійно обирати своє місце проживання. Також у суду відсутні будь-які відомості про забезпечення дитини іншим придатним для проживання житлом. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed