Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача - [PERSON], в якій зазначає, що від шлюбу з відповідачем, який було зареєстровано Відділом РАЦС м.Енергодара, мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження. З 01.05.2016 року відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, у зв'язку з чим, в неї склалося тяжке матеріальне становище. Просить стягувати щомісячно з [PERSON] на її користь на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивачка не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить суд їх задовольнити та у разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.17). Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладення слухання справи до суду не надав. Судом направлялися судові повістки на ім'я відповідача за адресою зазначеною позивачем в позовні й заяві, яка збігається з місцем реєстрації, відповідно до інформації з Сектору реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.11), однак вони повернулись до суду з відміткою пошти. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Таким чином, відповідно до положень ст.74 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим належним чином про розгляд справи. Враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце слухання справи, заяв про відкладення слухання справи до суду не надійшло, суд відповідно до вимог ст.ст. 169, 224 ЦПК України, за згодою позивача, вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку з неявкою у судове засідання сторін по справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне: Сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 січня 2009 року (а.с.2), шлюб не розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина: [PERSON], [INFO], батьком дитини є відповідач по справі, що підтверджується свідоцтвом про народження серія: [NUMBER] (а.с.3), згідно із довідкою № 90 від 24 червня 2016 р., позивачка працює в ТОВ «Комбінат громадського харчування АЕС» та її середня заробітна плата за два місяці становить 2430,00 грн. (а.с.4). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конститу\-ції України, є одним з головних Конституційних обов'язків. Частиною 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч. 3 ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Згідно ч.3 ст.128 КЗпП України, обмеження, розміру відрахувань із заробітної плати встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Позивачка просить суд про щомісячне стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, що не перевищує граничного розміру передбаченого ч.3 ст.128 КЗпП України та ст. 70 Закону України "Про виконавче провадження». Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог статей 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої итини - сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого на одну дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття, оскільки даний розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги закону та обов'язку батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у правах про стягнення аліментів. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду, фізичною особою, позовної заяви немайнового характеру, розмір ставки судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, згідно ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 1378 гривень, тобто розмір судового збору складає 551,20 грн. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку із зазначеним, також підлягає стягненню з відповідача на користь держави сума судового збору.

Outcome: approved