Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ „Крок-Укрзалізбуд" про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки. Позивач зазначав, що він не підписував договір оренди належної йому на праві власності ділянки, укладений 02.01.2007 року з відповідачем від його імені та зареєстрований Прилуцьким відділом Чернігівського регіональній філії центру ДЗК 18 жовтня 2007 року. Рішенням Прилуцького міськрайонн6ого суду від 02 листопада 2016 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позову. Позивач не погоджується із висновком суду про те, що спірний договір оренди земельної ділянки не був укладений, оскільки було проведено його державну реєстрацію. Вказує, що отримання орендної плати за користування землею не може вважатись згодою на укладення договору оренди. Наполягає на тому, що його волевиявлення на укладення договору було відсутнє, договір він не підписував, згоди та повноважень на укладення й підписання договору іншій особі не надавав, істотні умови договору оренди землі не узгоджував. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05 грудня 2016 року рішення Прилуцького міськрайонного суду від 02 листопада 2016 року змінено в частині підстав та мотивів відмови в задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року задоволено касаційну скаргу [PERSON], рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи у позові [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підписував оспорюваний договір оренди земельної ділянки, тобто між сторонами не був вчинений спірний правочин та не було передано земельну ділянку відповідно до акту-прийому передачі, тому відсутні підстави для визнання правочину недійсним. Апеляційний суд не може погодитись із даними висновками, враховуючи наступне. Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України дійсним є договір, який відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а сторони при його укладенні в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. Вважається, що правочин вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в документі та підписано сторонами (ст. 207 ЦК). Статтями 14, 20 Закону України «Про оренду землі», в редакції чинній на час укладення договору, передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі та підлягає державній реєстрації. У разі невідповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, такий правочин, згідно з вимогами ч.1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, є недійсним. Судом встановлено, що позивачу на підставі державного акту на право власності серія [NUMBER] належить земельна ділянка площею 7,94 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Мазківської сільської ради (а.с.13). Згідно договору оренди землі від 02 січня 2007 року позивач передав земельну ділянку площею 7,03 га ріллі та 0,67 га сіножатей в оренду ТОВ „Крок-Укрзалізбуд" строком на 15 років. Вказаний договір 18 жовтня 2007 року зареєстрований Прилуцьким відділом Чернігівського регіональній філії центру ДЗК. Актом від 02 січня 2007 року позивач передав, а відповідач прийняв в натурі земельну ділянку Між тим, судом встановлено, що позивач не підписував оспорюваний договір оренди землі та акт прийому-передачі земельної ділянки, тобто його волевиявлення на укладення договору відсутнє. Зазначене підтверджується висновком експерта за результатами судової - почеркознавчої експертизи №3046-3048/16-24 від 04 жовтня 2016 року. Згідно висновку експерта підписи в договорі оренди та в акті приймання-передачі земельної ділянки від імені [PERSON] в графі «орендодавець» вчинено не ним, а іншою особою. За таких обставин спірний договір був укладений без волевиявлення [PERSON] Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про недійсність оспорюваних угод на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. Вказаний висновок також викладений у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Заперечуючи проти позову, ТОВ „Крок-Укрзалізбуд" посилалось, як на сплив позовної давності, так і на те, що оспорювані договори укладені з дотриманням вимог закону та виконувалися його сторонами, позивач отримував орендну плату, що свідчить про наявність його волевиявлення на підтримання договірних відносин. Апеляційний суд вважає, що строк позовної давності в даному випадку позивачем не пропущено. Відповідно ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, перебіг строку позовної давності починається не з часу, коли сторони домовилися про тимчасове користування відповідачем земельною ділянкою позивача та отримання останнім коштів, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, бо сама по собі домовленість щодо укладення договору оренди не є свідченням порушення права будь-якої сторони. Як вказував позивач, про порушення свого майнового права йому стало відомо у лютому 2017 року, коли він отримав довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а з позовом до суду [PERSON] звернувся 04 серпня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Інших доказів, які б спростовували вказані обставини, матеріали справи не містять. Отже, вимоги позивача про визнання договору оренди землі недійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути 551 грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 606 грн. 32 коп. за апеляційний розгляд.

Outcome: approved