Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який було зареєстровано 22 травня 1999 року Макалевицькою сільською радою Радомишльського району Житомирської області та стягувати з відповідача, як батька їхньої дитини, [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини усіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на дитину щомісячно і до досягнення ним повноліття, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через протилежні погляди на шлюб та сім'ю, часті сварки, напруженість у взаємних стосунках, які призвели до того, що вони втратили почуття взаємної любові, поваги та взаєморозуміння. Тому на даний час за таких обставин сумісне життя і збереження сім"ї стали неможливими, шлюб існує формально. Спору щодо проживання дитини між сторонами не має. Позивач в судове засідання 26 вересня 2014 року не з'явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в заяві, просила їх задовольнити. Відповідач до суду 26 вересня 2014 року не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав повністю, не заперечив щодо їх задоволення. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. За змістом ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 22 травня 1999 року Макалевицькою сільською радою Радомишльського району Житомирської області, який на даний час носить формальний характер, оскільки сторони припинили сімейно-шлюбні відносини і примирення між ними стало неможливим. Сім'я фактично розпалася, і збережена бути не може, стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім'ї, подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам сторін, а тому шлюб необхідно розірвати. Від цього шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO], який відповідно до посвічення серії [NUMBER] від 05.10.2006 року є дитиною-інвалідом та повністю знаходиться на утриманні позивача. Відповідач, будучи працездатним, маючи постійне місце роботи в Київському міжрайонному відділі УДСО при ГУ МВС України в м. Києві та отримуючи заробітну плату, ухиляється від виконання обов'язку по утриманню дитини, чим ставить позивача в скрутне матеріальне становище, оскільки дитина потребує значних витрат на лікування та догляд. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно положень статей 141, 180-182 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому, підставою для визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, згідно ч.1 ст. 184 СК України є нерегулярний, мінливий дохід, одержання доходу в натурі. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та врахувавши всі обставини справи, суд приходить висновку, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання дитини у частці від свого доходу, а саме в розмірі 1/4 частини всіх видів своїх доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22 липня 2014 року та до досягнення ним повноліття. Визнання позову відповідачем в порядку вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України не суперечить правам та інтересам третіх осіб.

Outcome: approved