Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мот ивовані тим, 17 грудня 2012 р. між позивачем [PERSON] "Кредитні ініціативи" та ПАТ «АКПІБ»», правонаступник ЗАТ «АКПІБ» укладено Договір відступлення права вимоги, згідно якого ПАТ «АКПІБ» (кредитор) відступило позивачу свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами. [PERSON] «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості у звязку з невиконанням нею зобовязань по кредитному договору № 617 від 15.04.2008 р., укладеному з ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (кредитор), про надання кредиту. [PERSON] належним чином не виконала, в результаті чого станом на 1 травня 2015 року має прострочену заборгованість, а саме: за кредитом - 297169,00 гривень; за відсотками - 382761,80 гривень; пеня за рік - 177589,96 гривні. Таким чином [PERSON] має заборгованість за кредитним договором № 617 від 15.04.2008 року в розмірі 857520,76 грн. На підставі наведеного просили стягнути з відповідача заборгованість в сумі 857520,76 гривень, та витрати по сплаті судового збору в сумі 3654 гривень. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить дану справу розглянути у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач та її представник в судове засідання не з"явилися, однак надали суду заяву про розгляд справи у їх відстуності посилаючись на заперечення позову. Просить відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Позивач обґрунтовує позов тим, що він набув права вимоги до відповідача по кредитному договору на підставі укладеного між позивачем і кредитором договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 р. Згідно ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України (ЦК) кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 626 ЦК договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на виникнення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК). Згідно п. 2.2. укладеного між позивачем та ЗАТ «АКПІБ» (кредитор) Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 р. (договір відступлення права вимоги), внаслідок передачі (відступлення) Кредитного портфеля за цим Договором, [PERSON] кредитор набуває усіх Прав Вимоги Первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобовязань, правом на звернення стягнення за зобовязаннями позичальників на заставлене майно та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Згідно п. 4.1. договору відступлення права вимоги, відступлення прав вимоги Первісним кредитором [PERSON] кредитору, набуття Новим кредитором права вимоги та заміни кредитора за правами вимоги на [PERSON] кредитора набувають чинності у день укладення Договору, за умов належного оформлення Сторонами (підписання та скріплення відбитками печаток Сторін) Реєстру позичальників. Згідно п. 4.3. договору, Сторони підписують Реєстр позичальників, що є Додатком № 1 до Договору. Згідно термінів, наведених у ст. 1 договору відступлення прав вимоги: Кредитним портфелем вважається сукупність усіх прав вимоги, які передаються за цим Договором новому кредитору; «дата передання Прав Вимоги дата фактичного підписання Сторонами Реєстру Позичальників»; «грошові зобовязання» розмір основних грошових зобовязань щодо кожного окремого позичальника зазначається у Реєстрі позичальників; «Реєстр позичальників» - перелік необхідних даних щодо Позичальників та Прав вимоги наведені в Додатку № 1 до цього Договору; підписання сторонами Реєстру позичальників засвідчує передачу (відступлення) прав вимоги Первісним кредитором [PERSON] кредитору. Виходячи з вищевказаного, належним доказом, який засвідчує факт відступлення (набуття) прав вимоги позивачем по кредитному і іпотечному договорах, є належно оформлені і підписані договір відступлення прав вимоги, а також Реєстр позичальників, що є Додатком № 1 до Договору, підписаний та скріплений відбитками печаток обох сторін договору, як передбачено ст. 1, п. п. 4.1., 4.3. Договору відступлення прав вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, надана позивачем ксерокопія договору відступлення прав вимоги містить не обумовлені та не застережені сторонами договору виправлення та корективи Договір відступлення прав вимоги не містить відомостей, що за ним кредитор відступає права вимоги саме по кредитному договору № 618 від 15.04.2008 р. Договір відступлення прав вимоги взагалі не містить відомостей про кредитні договори, права вимоги до яких відступаються по цьому договору. Згідно умов ст. 1, п. п. 4.1., 4.3. договору відступлення прав вимоги, перелік необхідних даних щодо Позичальників та Прав вимоги, які відступаються за цим Договором, наводяться в Реєстрі позичальників, який є Додатком № 1 до цього Договору та підписується і скріплюється печатками обох сторін договору. Сам лише договір відступлення прав вимоги не засвідчує факту відступлення (набуття) позивачем прав вимоги по кредитному договору. Як передбачено п. 16.3. договору відступлення прав вимоги, цей договір та інші документи, зазначені у договорі, становлять цілісний договір та домовленість сторін стосовно відступлення прав вимоги. Оскільки Реєстр позичальників визначений додатком до договору, під терміном «інші документи» слід розуміти також Реєстр позичальників, згідно умов договору підписаний і скріплений печатками обох сторін, тому відсутність такого Реєстру виключає цілісність договору відступлення прав вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано належним чином оформленого згідно умов договору відступлення прав вимоги Реєстру позичальників як Додатку № 1 до договору, підписаного обома сторонами, у т.ч. кредитором. Наданий позивачем [PERSON] з Реєстру позичальників (Додатку №1) до Договору про відступлення прав вимоги від 17.12.12 р. не підписаний сторонами договору відступлення прав вимоги, не містить підпису та відбитку печатки кредитора, а отже не є Реєстром позичальників в розумінні ст. 1, п. п. 2.1., 4.1., 4.3. договору і не є підтвердженням переходу (відступлення) позивачу прав вимоги до відповідача по кредитному договору. Аналогічні висновки містять Ухвала ВССУ по справі № 6-32274ск14 від 17 грудня 2014 р., Ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 12.08.2014 р., по справі між тими ж сторонами. Інших доказів набуття права вимоги до відповідача позивачем не надано. Під час розгляду даної справи судом не встановлено передбачених ст. 61 ЦПК України підстав, які звільняють сторони від обовязку доказування. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивач набув\~\~права вимоги за кредитним договором. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів особи, яка звернулася до суду, насамперед полягає в зясуванні та встановленні, чи має особа таке право та чи були вони порушені. Отже, під час розгляду справи судом має бути встановлено факт наявності у позивача права та факт його порушення, а якщо не буде встановлено такого - відсутні підстави для задоволення позову. Оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність у позивача права вимоги до відповідача по кредитному договору, що виключає наявність факту порушення права позивача, відсутні правові підстави для задоволення позову. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області по справі № 2-466/10 від 27.10.2010 р., яке набуло законної сили, задоволено позов кредитора про стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору № 617 від 15.04.2008р. Як вбачається з позовної заяви та довідки кредитора від 11.02.2010 р. (розрахунок боргу), рішенням суду з відповідача стягнуто заборгованість по кредиту - 297\~169 грн. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК). Умовами п. п. 2.4., 5.2.1. кредитного договору передбачено обовязок позичальника здійснювати погашення кредиту та процентів за ним відповідно до Графіку погашення частинами (щомісячними платежами). Внаслідок невиконання позичальником зобовязань рішенням суду за позовом кредитора з Відповідача достроково стягнуто основний борг по кредиту 297\~169 грн. Наявність судового рішення за відсутності реального виконання боржником свого обовязку (добровільного чи примусового) не свідчить про повне припинення договірних відносин сторін. Дострокове стягнення боргу по основному зобовязанню (кредиту) у судовому порядку, що має місце в даних правовідносинах, дозволяє дійти висновку, що в такому випадку строк дії кредитного договору закінчився, а між сторонами залишилися лише невиконані зобовязання (погашення простроченої заборгованості по кредиту, сплата відсотків за користування кредитом, санкцій за прострочення виконання зобовязань). Сам лише факт прийняття судом рішення про стягнення боргу без реального виконання такого судового рішення не припиняє зобовязальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності та не позбавляє кредитора права на отримання відсотків. Проте, оскільки відсотки є платою за користування кредитом, при достроковому стягненні судом основного грошового боргу (кредиту) нарахування відсотків за користування кредитом також припиняється. Адже не можна вважати правильним проводити нарахування відсотків (плати) за користування кредитом (база для нарахування), який вже стягнутий судом. Між сторонами в такому випадку залишаються лише не виконані зобовязання зі сплати відсотків за фактичний час користування кредитом до моменту дострокового стягнення судом основного боргу по кредиту. Такі висновки узгоджуються зі змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК, яка передбачає, що в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів, де під «належними йому процентами» слід розуміти проценти за час фактичного користування кредитом до моменту дострокового стягнення судом заборгованості по кредиту, як простроченої виконанням, так і поточної заборгованості по кредиту, що залишився неповернутим, строк повернення якого не наступив. Зазначене узгоджується зі змістом ч. 3 ст. 509 ЦК, відповідно до приписів якої зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Аналогічні висновки містить Ухвала Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 18.03.2015 р. (Головуючий суддя Луспеник Д.Д.). Виходячи з того, що при достроковому стягненні судом основного грошового боргу (кредиту) нарахування відсотків за користування кредитом припиняється, з моменту прийняття судом рішення нарахування відсотків по кредиту також припиняється, відповідно, вимоги про стягнення відсотків після прийняття судом рішення 27.10.2010 р., не підлягають задоволенню. З метою всебічного та повного зясування усіх обставин, що мають значення для справи, суд вважає за необхідне зясувати питання виконання рішення зазначеного рішення суду, яким стягнуто з відповідача борг по кредитному договору, дати їм правову оцінку і з урахуванням цього вирішити дану справу. Відповідно до статей 1, 2, 17, 19 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень судів покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, на підставі виконавчих листів, що видаються судами, на підставі яких за заявою стягувача державний виконавець відкриває виконавче провадження. Зі змісту заяви ЗАТ «АКПІБ» № 06-08/646 від 29.11.2010 р., зареєстрованої судом (вх. № 2-/10 від 29.11.2010 р.), вбачається, що кредитор в особі [PERSON] отримав 08.12.2010 р. виконавчий лист на виконання рішення суду по справі № 2-466/10 від 27.10.2010 р. Разом з цим, позивач не надав суду доказів звернення кредитора до державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного виконавчого листа. Позивач не обґрунтував жодним доказом, що невиконання зазначеного рішення суду є наслідком обставин, які не залежали від волі кредитора та перешкоджали чи унеможливлювали виконання цього судового рішення. З матеріалів справи не вбачається бажання та наміру кредитора вчинити дії, спрямовані на виконання судового рішення та стягнення з відповідача кредитної заборгованості. Отже, невиконання рішення суду про стягнення з Відповідача кредитної заборгованості є наслідком власної бездіяльності кредитора. Згідно ст. 1054 ЦК за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Діяльність банківських установ з надання кредитів є підприємництвом, що відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України (ГК) є самостійною, ініціативною, систематичною, на власник ризик господарською діяльністю з метою одержання прибутку. Проценти (відсотки), які банк отримує за користування кредитом, в розумінні ст. 1054 ЦК, ст. ст. 42, 142 ГК, є його прибутком (доходом), який є показником фінансових результатів господарської діяльності банку. Враховуючи зазначене, суд звертає увагу, що будучи зацікавленою у продовженні нарахування відсотків за користування кредитом після прийняття у 2010 р. судом рішення про дострокове стягнення основної суми кредиту і відсотків, які є прибутком, не вчиняючи реальних дій для задоволення своїх вимог шляхом продажу предмета іпотеки, яким забезпечено кредитні зобовязання, за одночасною відсутністю будь-яких обставин, які перешкоджали чи унеможливлювали виконання судового рішення, своєю н бездіяльністю кредитор фактично сприяв збільшенню розміру відсотків, тобто збільшенню власного прибутку, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК). Матеріали справи не містять доказів, що кредитором втрачена можливість стягнення з позичальника стягнутої судом заборгованості у процедурі виконавчого провадження. Зі змісту пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 р. вбачається, що одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки можливо у випадку, коли іпотекодавцем є інша особа ніж позичальник. В Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.10.2010 р. зазначається, що такі, одночасно заявлені вимоги, є подвійним стягненням заборгованості. В даній справі відповідач є позичальником-іпотекодавцем, а отже не є особою, до якої допускається одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки згідно правової позиції Пленуму ВССУ. У даній справі повторно заявлено вимоги про стягнення з позичальника боргу за тим самим кредитним договором, який включає вже стягнутий рішенням суду у сумі 297\~222 грн., що подвійним стягненням на користь кредитора того ж боргу з того ж позичальника, тоді як за змістом ч. 3 ст. 509 ЦК зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно умов кредитного договору зобовязання з погашення основної суми (тіла) кредиту та сплати відсотків за користування ним є самостійними зобовязаннями, які є складовими загального кредитного зобовязання, за порушення яких встановлено самостійну відповідальність. У разі невиконання цих зобовязань кредитор вправі звернутися до суду з позовом: або про стягнення кредитної заборгованості, яка складається з непогашеної суми кредиту і сплати відсотків за користування ним, або звернутися з самостійним позовами про стягнення непогашеної частини кредиту і відсотків. Разом з цим, будучи обізнаним з тим, що стягнення основної суми кредиту та відсотків вже були предметом судового розгляду і право кредитора було судом захищене, позивач звертається до суду не з позовом про стягнення відсотків за період з 11.02.10 р. до 01.05.2015 р., не охоплений рішенням суду, а повторно звертається з вимогами у даній справі про стягнення основної суми кредиту та відсотків за користування кредитом, які стягнуті рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі, у здійсненні ними їхніх прав. Тобто процесуальний закон покладає на суд обовязок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав. Як встановлено судом, між ЗАТ «АКПІБ» (кредитор) та відповідачем укладено кредитний договір № 618 від 15.04.2008 р. про надання кредиту у сумі 300 тис. грн. зі сплатою 18% річних. Кінцевий строк повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 14 квітня 2017 р. (п. 2.3. кредитного договору). Строк дії кредитного договору - до повного виконання сторонами зобовязань по ньому (п. 7.1. кредитного договору). Відповідно до ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.\~1048 ЦК). Згідно ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням\~ умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст. ст. 530, 631 ЦК). У даній справі, сторони встановили як строк дії кредитного договору, так і строки виконання зобовязань з погашення кредиту і процентів за ним. Згідно з Графіком (Додаток № 1 до договору), строки сплати чергових платежів (строк виконання зобовязання) визначено місяцями, останній з яких у сумі 2\~777,78 грн. підлягає виконанню до 14 квітня 2017 р. Отже, поряд з установленням строку дії кредитного договору та кінцевим строком повернення кредиту, сторони встановили й строки виконання позичальником окремих зобовязань зі сплати щомісячних платежів, що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст.\~254\~ЦК спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.\~257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК). За змістом цієї норми права початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зазначене слід розуміти, що якщо згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та у строки, визначені Графіком, та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, визначення початку перебігу позовної давності для звернення до суду про стягнення боргу за невиконаними кредитними зобовязаннями датою закінчення строку дії кредитного договору або кінцевого строку погашення кредиту і сплати процентів за користування ним буде ґрунтуватися на неправильному застосуванні норм матеріального права та призведе до порушення принципу законності судового рішення, закріпленого ст. 213 ЦПК України. Судом встановлено, що умовами п. п. 2.4., 5.2. кредитного договору передбачено обовязок позичальника здійснювати погашення кредиту та процентів за ним відповідно до Графіку погашення частинами (щомісячними платежами). Оскільки умовами договору (Графіком) встановлені окремі самостійні зобов'язання (щомісячні платежі), які деталізують обов'язок позичальника повернути кредит і сплачувати проценти за користування ним частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного щомісячного платежу, а, відтак, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, тобто початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань (кожного щомісячного платежу). Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено\~ст. 1050 ЦК. Аналогічні положення містяться у п. 5.3.2. кредитного договору, відповідно до якого Банк має право вимагати від Позичальника (незалежно від настання кінцевого терміну погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентами за користування ним, суму неустойки і збитків, передбачених цим Договором, у випадках, які визначаються згідно з цим Договором, а саме: позичальник прострочив свої зобовязання по поверненню кредиту та/або сплаті процентів за користування кредитом щонайменше на один календарний місяць відповідно до умов цього Договору. Виходячи з умов кредитного договору та змісту ст. ст.\~261,\~530,\~631 ЦК, у разі порушення позичальником строків сплати чергових платежів, передбачених кредитним договором, відповідно до ч. 2\~ст. 1050 ЦК\~кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання (кінцевого строку повернення кредиту - 15 квітня 2017 р., п.2.3 договору) вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Аналогічні висновки містить Постанова Верховного Суду України від\~\~6 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів; Постанова ВСУ № 6-14цс14 від 19.03.2014 р., Ухвали ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.03.2014 р., 25.12.2013 р., 22.01.2014 р., 15.10.2013 р. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу надано кредит у сумі 300\~000 грн. В даній справі позивачем заявлено вимоги про стягнення боргу за кредитним договором 857520,76 грн., яка включає борг по кредиту - 297\~169 грн.; відсоткам - 382761,80 грн. З наданого позивачем розрахунку, заявлено вимоги про основної суми кредиту та сплати відсотків за весь період користування кредитом (з квітня 2008 р.), тобто поза межами позовної давності, що суперечить вимогам ст. ст. 256, 257, ч. 1 ст. 261 ЦК Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 4 ст. 11 ЦПК України суд повинен сприяти сторонам у реалізації ними їх прав в межах своїх повноважень, що не може означати обовязку суду виконувати за сторін їх права і обовязки. Суд вважає правильним, що розрахунок боргу за кредитом та відсотків за користування ним, який відповідає вимогам закону, є обовязком позивача (ст. 10 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Під час розгляду справи позивач не обґрунтував причини пропуску позовної давності, не скористався своїм процесуальним правом обґрунтувати причини пропуску позовної давності та звернутися до суду із відповідною заявою про їх поновлення. Згідно ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК). Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Строки виконання зобовязань сторони погодили у п. 2.4, 5.2. договору та Графіку (Додаток № 1 до договору), яким передбачено повернення позичальником кредиту та сплата ним процентів щомісячно частинами (місячними платежами).Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання (щомісячні платежі), які деталізують обов'язок позичальника повернути кредит і сплачувати проценти за користування ним частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, виходячи з вимог ч. 3 ст. 549 ЦК, обчислення суми пені слід проводити, виходячи з розміру простроченого виконанням зобовязання зі сплати кожного чергового місячного платежу, а не всієї суми поточної заборгованості. Зі змісту ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно ст. 266 ЦК зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки), тому включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги з повернення кредиту, не ґрунтується на законодавстві. Суд вважає правильним, що розрахунок пені, який відповідає вимогам закону, є обовязком позивача (ст. 10 ЦПК України). Проте, як вбачається з розрахунку пені заявлена до стягнення сума пені - 172\~589,96 грн., при заявленій до стягнення сумі кредиту 297\~169 грн., обчислена всупереч умовами п. п. 2.4., 5.2. кредитного договору та ч. 2 ст. 258, ст. ст. 266, 526, ч. 1 ст. 530, ч. 3 ст. 549 ЦК. З огляду на вищенаведене, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Outcome: dismissed