Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнати майно спільною сумісною власністю, визнати право власності на ? частину квартири, припинити право спільної сумісної власності. Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2017 року позов задоволено. Не погоджуючись з рішенням суду представник [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято без дотримання положень про повне і всебічне з'ясування всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають обставинам справи, обставини, що мають істотне значення для справи, які суд вважав встановленими позивачем не доведені належним чином. Зазначає, що доказів спільного ведення господарства, чи встановлених усталених відносин, що притаманні подружжю не доведені жодним належним доказом, матеріали справи не містять будь-яких підтверджень, окрім пояснень свідків. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, безпідставно та невмотивовано, врахував пояснення позивача. В запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, вважає, що обставини викладенні в рішенні суду повністю відповідають наявним доказам. Суд повно та всебічно здійснив розгляд справи . Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Ухвалюючи рішення , суд першої інстанції виходив з того, що всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об"єктивні підстави вважати позовні вимоги законними, обгрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, вважав встановленими не доведені обставини, що мають значення для справи, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. Ухвалене судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач в порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України не довів ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог і не надала ні суду першої ні апеляційної інстанцій достатніх доказів позовних вимог. Судова колегія оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судовим розглядом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В., реєстровий номер № 1-2679 [PERSON] у серпні 2005 року придбав квартиру [ADDRESS], право власності на яку 08.08.2005 року було зареєстровано за реєстраційним номером 3259410 у КП «ХМ БТІ» (а.с.6-9). Відповідно до умов кредитного договору № НА09СР01270027 від 8 серпня 2005 року, який було укладено між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват банк», банк надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 17552,00 доларів США на придбання квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-12). Між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват банк» 08.08.2005 року було укладено договір іпотеки, предметом якого була [ADDRESS], який посвідчений ПН ХМНО Глуховцевою Н.В. реєстровий номер № 1-2684 (а.с. 15-17). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] зареєстрованого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис № 343, 5 серпня 2006 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб (а.с.17). Від цього шлюбу у них народився [INFO] син [PERSON] батьками якого у свідоцтві про народження серії [NUMBER] зазначені [PERSON], [PERSON] (а.с.18). [PERSON] згідно свідоцтва про зміну імені, яке видано 7 грудня 2016 року Орджонікідзевським районним у м. Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області серії [NUMBER] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.102). Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Головна ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Відповідно до ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. (Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 червня 2016 року № 6-2253цс15). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Матеріали справи не містять достатніх доказів позовних вимог. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] є подругами позивача, [PERSON] є її матір»ю, тому судова колегія вважає, що вони зацікавлені у вирішенні справи на користь позивача. Але, при цьому, мати позивача пояснила, що сторони стали разом знімати квартиру з восени 2005 року, а в спірну квартиру заселились у серпні 2006 року, тобто на час укладання договору купівлі-продажу сторони разом не проживали. Подруги в своїх поясненнях не зазначили , що були свідками усталених шлюбних відносин сторін, а про факти спільного проживання їм відомо більше зі слів позивача. Свідок [PERSON], який є сусідом проживає поряд з 2010 року і свідчив на користь позивача зі слів попереднього власника квартири. Свідок [PERSON] надав пояснення про факти, які йому були відомі також зі слів позивача. Наявні в матеріалах справи фотографії свідчать про знайомство сторін і проведення разом вільного часу, але не може доводити спільне проживання, а саме ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та інше (а.с.57-61). Товарний чек від 15.02.2009 року не доводить спільнепроживання сторін як подружжя у 2004-2005 роках (а.с.79). Паспорт споживача послуг та договір від 8 вересня 2005 року з якого вбачається, що він укладений з позивачем на підключення до порту за адресою [ADDRESS] на думку судової колегії не може свідчити про проживання сторін у справі однією сім"єю (а.с.81,82). Всі перелічені докази, надані позивачем не доводять факту купівлі спірної квартири за сумісні кошти. Навпаки , матеріалами справи спростовуються доводи позиваче, оскільки з п.2 договору купівлі продажу від 8 серпня 2005 року вбачається, що Покупець [PERSON] зобов"язується сплатити Продавцю повністю суму еквівалентну 24400 дол.Сша до 18 год. 00 хв. 8 серпня 2005 року. Цього ж дня між позивачем і ЗАТ КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір на суму 17552 дол.США з призначеним платежу на купівл. квартири в сумі 13000 дол.США (а.с.6,10-12). Твердження відповідача, що квартиру було ним куплено частково за особисті кошти і частково за кредитні кошти, позивачем не спростовані. Отже, за таких обставин, судова колегія вважає, що підстав для задоволення позову не має. Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed