Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Представник позивача ПАТ "[PERSON] за довіреністю звернувся до суду з зазначеним позовом, направивши позов поштою 31.08.2015 року (а.с.43), посилаючись на те, що 24.07.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № К-4461980, за яким їй надано кошти в сумі 326 000,00 гривень, зі сплатою 16 % річних у разі виконання зобовязання належним чином та 21 % річних у разі невиконання позичальником будь-якого із зобовязань передбачених п.п. 5.8, 5.9, 5.10 Договору, 21 % річних у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в п. 1.1 договору. Кінцевий термін повернення кредиту 23.07.2019 року. У той самий день з метою забезпечення виконання зобовязань ПАТ «Дельта Банк» уклало з [PERSON] та [PERSON] договір поруки № К-4461980/П, відповідно до якого поручитель зобовязується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісії, а також можливих штрафних санкцій та пені, у розмірі та у випадках, передбачених Кредитним договором № К-4461980 від 24.07.2012 року. Оскільки, позичальник [PERSON] зобовязань за кредитним договором не виконує належним чином, станом на 28.07.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 261 141,50 грн., з яких 245 047,97 грн. сума заборгованості за кредитом, 16 093,53 грн. сума заборгованості за відсотками, позивач просив стягнути з відповідача по справі [PERSON], який є поручителем, заборгованість за кредитом та процентами на підставі ст. 553, ч.2 ст. 1050 ЦК України. Представник позивача за довіреністю (а.с.130,131) [PERSON], будучи присутнього 06.06.2016 року в судовому засіданні (а.с.124) , позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача та третьої особи за довіреністю [PERSON] (а.с.81,122,134,135) в судовому засідання в задоволенні позовних вимог просила відмовити, не заперечувала того, що на вказану дату наявна заборгованість за вказаним кредитним договором, але не в такому обсязі та що позивачем не доведено достовірного розміру заборгованості. Зазначала, що на розгляді в Криворізькому районному суді перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, то у разі задоволення позовних вимог відбудеться фактичне подвійне стягнення суми заборгованості, яка належить до сплати кредиторові. Крім того вказувала, що банком штучно, без повідомлення позичальника, обманним шляхом, в порушення Закону України «Про захист прав споживачів», в договорі застосовано розрахунок кількості календарних днів у році 360, замість 365 чи 366 днів, що є недопустимим, оскільки за рахунок цього збільшується відсоткова ставка за кредитним договором з 16 % річних до 17,6 % річних. Пояснювала, що банком невірно розподіляються кошти при надходженні їх на рахунок для погашення кредитної заборгованості, що призводить до збільшення розміру заборгованості. Що позичальник не в змозі був сплачувати кредит в належному розмірі, в звязку з тяжким матеріальним станом, хворобою. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.07.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № К-4461980 (а.с.5-11),відповідно до п.1.1якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби в розмірі 326 000,00 грн. строком повернення до 23.07.2019 року включно, в обмін на зобовязання [PERSON] належним чином використати та повернути кредит зі сплатою відсотків за ставкою16 % річних у разі виконання зобовязання належним чином та 21 % річних у разі невиконання позичальником будь-якого із зобовязань передбачених п.п. 5.8, 5.9, 5.10 Договору, 21 % річних у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в п. 1.1 договору (п.1.1.1 кредитного договору). Забезпеченням позичальником виконання своїх зобовязань щодо повернення кредиту виступає (п. 1.5 кредитного договору) іпотека нерухомого майна за адресою вул. Молодіжна, 9а с. Новопілля Криворізького району Дніпропетровської області та порука [PERSON] відповідно до договору поруки № К-4461980/П від 24.07.2012 року (а.с.5,14-17). Відповідно до вище вказаного договору поруки від 24.07.2012 року № К-4461980/П укладеного між ПАТ «Дельта банк» та [PERSON] (позичальник), [PERSON]В.(поручитель), [PERSON] зобовязується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту у розмірі 326 000,00 грн., сплати процентів за користування кредитом (16 % річних або в іншому розмірі визначеному кредитним договором), комісії, а також можливим штрафних санкцій та пені, у розмірі та у випадках передбачених кредитним договором № К-4461980 від 24.07.2012 року (п.1.1, 2.1 договору поруки, а.с. 14-17). У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ст. 625 ЦК України). Свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] виконав належним чином, надавши, відповідно до п. 2 кредитного договору від 24.07.2012 року № К-4461980 [PERSON] кредит у розмірі 326 000,00 грн., про що сторони не заперечували. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення. Однак [PERSON] взяті на себе зобовязання належним чином не виконувала, в результаті чого станом на 28.07.2015 року має заборгованість в загальному розмірі 261 141,50 гривень, з яких 245 047,97 грн. сума заборгованості за кредитом 16 093,53 грн. сума заборгованості за відсотками, що підтверджено відповідним розрахунком (а.с.88-90), який є належним та допустимим доказом. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України). 27.08.2015 року за вих. № 31.4-08/9845 ПАТ «Дельта банк» на адресу відповідача [PERSON] була направлена досудова вимога про необхідність сплати простроченої (поточної) заборгованості за кредитним договором поручителем за яким він є (а.с.26), однак і до цього часу зазначена вимога залишається без задоволення, що призводить до порушення прав позивача. Відповідно до положень ст. 559 ЦК України, порука, укладена відповідно до договору від 24.07.2012 року № К-4461980/П, припиненою не вважається, що повністю узгоджується з правовою позицією викладеної в рішенні Верховного Суду України у справі № 6-53цс14, яка є обовязковою для всіх судів України та п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України). Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Пунктом 3.1.2 договору поруки сторони визначили солідарну відповідальність боржника та поручителя (а.с.15). З аналізу змісту вказаних норм матеріального права суд приходить до висновку, що поручитель хоч і пов'язаний з боржником зобовязальними відносинами, але є самостійним субєктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти вимоги кредитора в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч.2 ст.555 ЦК України). Такі доводи повністю узгоджуються з правовими позиціями викладеними в рішеннях Верховного Суду України у справі № 6-84цс11 від 19.12.2011 року та у справі № 6-172цс12 від 20.02.2013 року, яка є обовязковою для всіх судів України. Так, представник поручителя, відповідача по справі [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, вважаючи, що оскільки на розгляді в Криворізькому районному суді перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №177/2313/15-ц провадження № 2/177/130/16), то у разі задоволення позовних вимог відбудеться фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до сплати кредиторові. Однак вказане твердження суперечить положенню п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. А згідно до розрахунку наданого представником позивача заборгованість за кредитним договором від 24.07.2012 року № К-4461980 не погашена (а.с.88-90), про що не заперечувала і представник відповідача та третьої особи. Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Вказана позиція викладена в рішенні Верховного суду України № 6-1080цс15. Крім того, позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки на цей час знаходиться на розгляді, рішення щодо вказаного позову не ухвалено. Твердження представника відповідача про зміну відсоткової ставки за кредитним договором без повідомлення позичальника та поручителя спростовується положеннями пунктів 1.1.1 кредитного договору, в якому значиться, що розмір процентної ставки складає 16 % річних у разі виконання зобовязання належним чином та 21 % річних у разі невиконання позичальником будь-якого із зобовязань передбачених п.п. 5.8, 5.9, 5.10 Договору, 21 % річних у разі прострочення кінцевого терміну повернення кредиту, який визначено в п. 1.1 договору, а не виключно 16 % про що вказувала представник відповідача та п. 1.4 договору поруки, в якому йдеться мова про те, що кредитору надано право змінювати умови кредитного договору без погодження з поручителем. Щодо нарахування та сплати процентів на залишок заборгованості виходячи з кількості днів у місяць 30 днів, у році 360, а не 365 чи 366 днів у році, як зазначає представник відповідача, що за рахунок цього збільшився відсоток нарахування, то вказане теж суд не може прийняти до уваги, оскільки п. 3.3. договору передбачено нарахування та сплата процентів приймається з кількості днів у місяці 30 днів, у році 360, договір підписаний сторонами без будь-яких застережень, отже є обовязковим до виконання, в розумінні ст.,ст. 526,610, 611 ЦК України. Крім того з розрахунку заборгованості за кредитним договором наданого представником позивача (а.с.88-90) вбачається, що при розрахунку застосована процентна ставка у розмірі 16 % відповідно до п. 1.1.1 кредитного договору, а не 17,6 % як вказувала представник [PERSON] Також, суд вважає необхідним зазначити, що при укладенні вказаного кредитного договору сторонами було підписано додаток 1, а саме графік платежів до кредитного договору № К-4461980 від 24.07.2012 року, в якому зазначалися суми належні до сплати за договором, у тому числі і за відсотками. Вказаний графік було підписано сторонами без зауважень та застережень (а.с.12-13). Представник відповідача [PERSON] також стверджувала, що на її думку,банком невірно розподіляються кошти при надходженні їх на рахунок для погашення кредитної заборгованості, що призводить до збільшення розміру заборгованості, однак відповідно до 3.2 кредитного договору банк самостійно визначає порядок направлення отриманих від позичальника сум коштів на погашення існуючої заборгованості. З вказаними положеннями кредитного договору від 24.07.2012 року № К-4461980 та договору поруки від 24.07.2012 року № К-4461980/П відповідач та третя особа були ознайомлені, про що свідчать їх підписи в даних договорах(а.с.5-13,14-17). Щодо розміру розрахунку заборгованості, то вказаний розмір підтверджений розрахунком на а.с. 88-90 та не суперечить виписці по особовому рахунку, відкритому на [PERSON] (а.с.101-115). Встановивши з наданих доказів обставини справи, суд вважає доведеним факт неналежного виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, що відповідно до умов договору поруки від 24.07.2012 року та ст. 554 ЦК України породжує відповідальність поручителя [PERSON] перед кредитором. Таким чином, вирішуючи спір, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позичальником третьою особою по справі [PERSON] дійсно допущено істотні порушення зобовязань за кредитним договором № К-4461980 від 24.07.2012 року, що призвело до утворення заборгованості, яка до цього часу не погашена, у звязку з чим, враховуючи, що з відповідачем [PERSON] укладено 24.07.2012 року договір поруки № К-4461980/П, який не є припиненим, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № К-4461980 від 24.07.2012 року станом на 28.07.2015 року у розмірі 261 141 (двісті шістдесят одна тисяча сто сорок одна) гривня 50 копійок, з яких Сума заборгованості за кредитом 245 047 (двісті сорок пять тисяч сорок сім) гривень 97 копійок Сума заборгованості за відсотками 16 093 (шістнадцять тисяч девяносто три) гривні 53 копійки. Зі змісту позовної заяви вбачається, що станом на час звернення до суду 31.08.2015 року прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» (а.с.35-41) та в інтересах банку до суду звернувся саме представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 55 ЗУ «Про судовий збір», станом на час звернення до суду, від сплати судового збору звільнявся (а.с. 41) Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи задоволення у повному обсязі позовних вимог у розмірі 261 141,50 грн., з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2611,41 грн. станом на день подачі позову.

Outcome: approved