Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що перебував у шлюбі з відповідачем з 04.09.1982 року. Під час шлюбу придбали кооперативну квартиру. Крім того, зазначає, що за час подружнього життя за рахунок коштів подружжя було придбано та істотно поліпшено стан перукарні, проведено капітальний ремонт, зазначає, що право власності на перукарню зареєстроване за приватним підприємцем [PERSON] Просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та поділити наступне майно: перукарню, загальною площею 55,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Визнати право власності за [PERSON] на 1/2 частину зазначеної квартири та перукарні. Також просить стягнути з відповідача судові витрати. До початку розгляду справи по суті позивач змінив частково підставу позову, посилаючись на те, що не знав, що квартира, яка була переобладнана в перукарню та знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала його дружині на підставі договору дарування, вважав, що дана квартира придбана за сумісні кошти, тому він просить визнати дану перукарню спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на ? частину данною перукарні з підстав того, що за кошти подружжя значно збільшилась вартість квартири після її переобладнання та проведення ремонту. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги просили їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Не заперечували проти поділу кооперативної квартири та не оспорювали, що вона придбана за спільні кошти під час подружнього життя. Заперечували, що перукарня є спільним майном подружжя. Зазначили, що перукарню було переобладнано з квартири, яка належала відповідачу на підставі договору дарування, переобладнання відбувалось за кошти, які позичала відповідач та особисто віддавала. Заслухавши осіб, що беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З свідоцтва про шлюб вбачається, що сторони у справі перебували у шлюбі з 04.09.1982 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 13.03.2014 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набуло чинності 25.03.2014 року, що вбачається з відмітки на рішенні. Також в данному судовому рішенні встановлено, що сторонни припинили шлюбні відносини з лютого 2013 року. Даним судовим рішенням [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище - [PERSON], у зв'язку із цим змінено наймунування позивача на [PERSON] Відповідно до свідоцтва про право власності від 03.03.2007 року за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] На дану кооперативну квартиру набуто право власності під час шлюбу, тому є підстави визнати наведене нерухоме майно об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначений факт сторонами не оспорювався в судовому засіданні. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього гоподарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку. У п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та поперднього внесення дрігим із подружжя віповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Також зазначено, що у разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. На підставі наведенного, враховуючи, що дії зазначені вище сторонни не вчиняли, тому суд вважає, що позовні вимоги про поділ квартири [ADDRESS] є обгрнутованими та поділи наведену квратиру можливо визнавши право власності на ідеальні частки, а саме: визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на ? частку квартиру [ADDRESS]. Відповідно до договору дарування від 27.02.2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Так встановлено, що даний об'єкт нерухомості є особистою приватною власністю [PERSON] У розпорядженні міського голови м. Херсона № 1086-р від 19.08.2002 року надано дозвіл приватному підприємцю [PERSON] на проектування та реконструкцію квартири під перукарню по [ADDRESS]. 14.01.2004 року складено [PERSON] державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об"єкта в експлуатацію, а саме перукарні, реконструйованої з [ADDRESS]. З свідоцтва про право власності від 19.10.2006 року на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] - приватний підприємець є власником перукарні, яка розташована в [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету ХМР від 17.10.2006 року за № 480. У п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 27 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. У рішенні Конституційного Суду України у справі за №1-8/2012 від 19.09.2012 року (№17-рп/2012), що одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України). Також зазначено, що КСУ дійшов висновку, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільно сумісної власності. Експертом надано висновок судової будівельно-технічної експертизи за №24/2014 та зазначено, що питома вага ремонтних робіт проведених в період з 27.02.2002 року по 14.01.2004 року (дата складення [PERSON] про прийняття в експлуатацію) при реконструкції двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 51,8 кв.м. у зміненні ринкової вартості даної квартири, яка належить [PERSON], за умов та припущень, зазначених у дослідницькій частині висновку, становить 30%. У дослідницький частині висновку зазначено, що матеріали інвентарної справи не містять переліку та обсягу робіт, необхідних для виконання реконструкції. Суду також не надано доказів на підтвердження обсягу та переліку робіт, які проведені при реконструкції квартири в перукарню. Враховуючи, що відсутні первісні документи із відомостями про обсяг, перелік робіт, що були проведені при реконструкції, то підстав вважати висновок експертизи неповним або невірним у суда немає. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях. Виходячи з наведенного, беручи до уваги, що перукарня переобладнана з квартири, яка була в особистій приватній власності [PERSON], доказів, що під час переобладння квартири значно збільшилась її вартість суду не надано, тому підстав віднести перукарню, яка розташована за адресою: [ADDRESS] до об'єкта спільної сумісної власності подружжя у суда немає. При цьому суд вважає обгрнутованим твердження позивача, що реконструкція відбувалась за спільні кошти подружжя, оскільки на час проведення реконструкції сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки вони містять будь-яких фактичних даних на підтвердження переліку та обсягу ремонтних робіт та їх вартості, які були проведені під час реконструкції квартири в перукарню. Таким чином позовні вимоги в частині визнання перукарні, яка розташована за адресою: [ADDRESS] об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за позивачем право власності при її поділі на ? частину є необгрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи, що частина позовних вимог підлягає задоволенню, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненняю ? частина від суми судового збору, сплаченою позивачем і становить 1827грн. 00коп. Щодо стягнення суми правової допомоги у розмірі 2500грн. 00коп., то суд вважає, що в данному випадку вона не підлягає стягненню, осккільки на вимогу суду не надано оригіналів доказів сплати даної суми позивачем, документальне підтвердження судових витрат, передбачене ч. 1 ст. 88 ЦПК України. Відносно витрат на експертизу у розмірі 4000грн. 00коп., то вони не підлягають стягненню, оскільки позовні вимоги у зв'язку з якими проводилась експертиза є необгрнутованими та задоволенню не підляють, що узгоджується з вимогами ст. 88 ЦПК України. Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обгрнутованими та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial