Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

У лютому 2013 року КП «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачів заборгованості за послуги з теплопостачання в сумі 1347,35 грн. за період з 01.09.2004 року по 31.08.2013 року та стягнення судового збору в сумі 229,40 грн. Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 квітня 2015 року у задоволені позову КП «ХТМ» відмовлено. Не погоджуючись з зазначеним рішенням, КП «ХТМ» звернулося з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі». В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, а також не відповідає вимогам ст.213, 214 ЦПК України та ухвалене з порушенням норм процесуального права. Квартира відповідачів відключена від мереж централізованого опалення, проте згідно чинного законодавства, а саме п.28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженим постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, це не звільняє їх від оплати послуг з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. При розрахунку кількості теплоти на опалення місць загального користування та визначення їх плати для відповідача були застосовані формули п.2.4, 2.8 методики, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 року № 359, тобто кількість теплової енергії при відсутності приладу обліку визначається розрахунковим способом. Наявність приладів опалення в місцях загального користування у вказаному будинку підтверджуються актами обстеження системи теплозабезпечення складеними КП «ХТМ», згідно яких опалювальні пристрої знаходяться в робочому стані. В даному житловому будинку знаходиться внутрішньо будинкова система центрального опалення, тому по сходовим клітинам проходить стояк опалення, що подає теплоносій до квартир цього будинку, тож нарахування за послуги з теплопостачання місць загального користування здійснюється саме з урахуванням приладів опалення та стояків у будинку відповідачів. Також зазначає, що відповідачам направлялись угоди про оплату теплової енергії, яка витрачається стояками і нагрівальними приладами приміщень загального користування багатоквартирного житлового будинку при відключенні окремої квартири від системи централізованого опалення. Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не надано доказів, з яких вбачалась би нарахована, сплачена або не сплачена відповідачами сума заборгованості за послуги надані КП «ХТМ» у місцях загального користування за адресою: м. Харків, вул. Данилевського, 29. З даним висновком суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов його помилково. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, висновок суду не відповідає обставинам справи, постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права. За таких обставин ухвалене судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення із ухваленням нового про часткове задоволення позову. Судовим розглядом встановлено наступне. КП «Харківські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення та підігріву холодної води для потреб гарячого водопостачання згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІУ від 24.06.2004 року, «Правил надання послуг централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, що регулюють відносини між виконавцем послуг та споживачами, які отримують ці послуги. Відповідачі проживають в [INFO] і є її власниками в рівних частках лише [PERSON] і [PERSON], тому саме вони повинні нести відповідальність на підставі ст.322 ЦК україни, яка зазначає, що власник зобов"язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тому у задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити. У зв'язку з встановленням в квартирі автономного джерела опалення, нарахування за теплову енергію на потреби опалення в квартирі зупиненні з 01.08.2004 р. (а.с. 38). Але матеріали справи свідчать, що відповідачі проживають в будинку з централізованим опаленням і в ньому по сходовим клітинам проходить стояк опалення, що подає теплоносій до квартир цього будинку. Відповідно до п.28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженим постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, споживачі, які встановили автономне опалення сплачують послуги по централізованому опаленню місць загального користування будинку на підставі методики, яка затверджується органом виконавчої влади з питань житлового-комунального господарства. Тобто, та обставина, що відповідачі встановили автономне опалення не звільняє їх від оплати послуг з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Про що зазначено в позові і пояснював представник позивача в судових засіданнях. При розрахунку кількості теплоти на опалення місць загального користування та визначення їх плати для відповідачів були застосовані формули п.2.4, 2.8 методики, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31.10.2006 року № 359, тобто кількість теплової енергії при відсутності приладу обліку визначається розрахунковим способом. Нарахування за послуги з теплопостачання місць загального користування здійснюється саме з урахуванням приладів опалення та стояків у будинку відповідачів, наявність яких в місцях загального користування у вказаному будинку підтверджуються актами обстеження системи теплозабезпечення складеними КП «ХТМ», згідно яких опалювальні пристрої знаходяться в робочому стані (а.с.89-96). Надані відповідачами фотографії не спростовують змісту актів. Вони також свідчать про наявність стояку в під»їзді. Згідно до п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20-го числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води та теплової енергії або до затверджених нормативів споживання. Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідачів заборгованість за період з 1.9.2004 р. по 31.08.2013 р. у сумі 1347 грн. 35 коп. , тоді як з відомості нарахування та сплати за теплову енергію вбачається , що заборгованість нарахована з січня 2008 року по квітень 2013 року (а.с.4,37,43,209). Позивач вперше звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу 8 лютого 2013 року. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і згідно ч.3 ст.267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Зі змісту журналу судового засідання від 12 січня 2015 року і технічному запису на диску вбачається, що [PERSON] заперечуючи проти задоволення позову посилався на позовну давність і пояснював, що сплинуло 10 років (а.с.102-105). З огляду на таке, судова колегія вважає за можливе застосувати позовну давність і задовольнити позовні вимоги за період з лютого 2010 року по квітень 2013 рокувключно в сумі 973,14 грн. В іншій частині в задоволенні позовудо [PERSON] і [PERSON] відмовити за спливом позовної давності. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. Матеріали справи свідчать, що позивачем було сплачено судовий збір до суду першої інстанції 114,70 грн. (а.с.1) і до суду апеляційної інстанції 121,80 грн.(а.с.188), тобто відшкодуванню за рахунок відповідачів [PERSON] і [PERSON] в рівних частках на користь позивача підлягає 236,50 грн.

Outcome: partial