Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

У березні 2016 [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Максименко Леся Анатоліївна (далі - третя особа-1), Відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України (далі - третя особа-2) про звільнення іпотечного майна з-під арешту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 квітня 2010 року між [PERSON] та боржником [PERSON] був укладений Договір позики, посвідчений ПН КМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 629, за яким [PERSON] передав відповідачу валютні цінності на суму 85 200 доларів США, а боржник прийняла усі кошти і зобов'язалася повернути їх в порядку та на умовах, передбачених Договором позики. В забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики від 01 квітня 2010 року боржник [PERSON] того ж дня передала [PERSON] в іпотеку належну їй на праві влас\-ності квартиру [ADDRESS], про що між ними був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 631. 09 липня 2012 року між [PERSON] з однієї сторони та позивачем [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений ПН КМНО Анохіною В. М. та зареєст\-рований нею в реєстрі за № 1543. Оскільки відповідач грубо порушила взяті на себе за Договором позики зобов'язання, позивач змушений був звернутися в Шевченківський районний суд м. Києва з позовом до бор\-жника [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. За результатом розгляду цивільної справи № 761/26316/13-ц за вказаним позовом Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення від 07 лютого 2014 року та додаткове рішення від 17 лютого 2014 року, якими позовні вимоги [PERSON] задовольнив в повному обсязі та вирішив стягнути на його користь з боржника [PERSON] заборго\-ваність за договором позики від 01.04.2010 року в сумі 113320 доларів США, що за курсом НБУ станом на 07.02.2014 року становило 986790,56 грн., судовий збір у розмірі 3441 грн., неустойку за простроченням відповідачем виконання зобов'язань в сумі 22 860 000 грн. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2014 року та додаткове рішення цього ж суду від 17 лютого 2014 року набрали законної сили. Оскільки боржник [PERSON] вказані вище заочне і додаткове рішення Шевчен\-ківського районного суду м. Києва про стягнення з неї боргу за договором позики не виконала і борг позивачу так і не повернула, [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за результатами розгляду якого Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив заочне рішення від 27 жовтня 2014 року, яким вирішив звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON] а саме на квартиру [ADDRESS] в рахунок задоволення вимог [PERSON] за договором позики від 01 квітня 2010 року в сумі 23850231 грн. 56 коп.; встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки. Вказане заочне рішення набрало законної сили. Оскільки [PERSON] так і не повернула позивачу суми заборгованості позивач був змушений знайти покупця, який погодився придбати іпотечне майно, після чого звернутися до нотаріуса з проханням на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року посвідчити договір купівлі-продажу іпотечного майна. Однак, виконати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовт\-ня 2014 року, реалізувати іпотечне майно і хоча б частково задовольнити свої грошові вимоги до [PERSON] за Договором позики від 01 квітня 2010 року позивач не зміг, оскільки на іпотечне майно Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України було накладено обтяження, що перешкоджає і унеможливлює укладення і нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу предмета іпотеки. Тому позивач просив звільнити іпотечне майно - квартиру [ADDRESS] з-під арешту, зареєстрованого державним реєстратором Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Максименко Лесею Анатоліївною за реєстровим № 6410296 (спеціальній розділ) на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія номер: 44015666, виданий 14.07.2014 року (підстава вине\-сення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний но\-мер: 14600242 від 22.07.2014 11:03:24, Максименко Леся Анатоліївна, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, м. Київ; вид обтяження: арешт нерухомого майна; обтяжувач: Відділ примусового ви\-конання рішень Державної виконавчої служби України, код ЄРДПОУ: 00015622, країна реєстрації: Україна, адреса: України, 01001, м. Київ, вул. Артема, 73; особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON]; опис предмета обтяження: все нерухоме майно) та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 13.05.2016 року відкрито провадження у справі. 14.11.2017 року після повторного автоматичного розподілу вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 16.11.2017 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ухвалою судді Осаулова А.А. від 31.01.2018 року призначено підготовче судове засідання по даній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01.03.2018 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд по суті. Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, в якій також зазначає про підтримання ним позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзиву чи заперечень на позов суду та учасником справи не направила. Третя особа Державний реєстратор Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Максименко Леся Анатоліївна в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Натомість в матеріалах справи містяться пояснення представника Головного територіального правління юстиції у м. Києві, з яких вбачається, що розгляд даної справи він залишає на розсуд суду та просить проводити розгляд справи за відсутності представника ГТУЮ у м. Києві. Представник третьої особи Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи. За приписами ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Також, ч. 1 ст. 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. П. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. При цьому, представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та винесення заочного рішення, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без участі відповідачів, ухваливши за згодою представника позивача, відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України, заочне рішення. Крім того, п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства визначено розумність строків розгляду справи. На підставі вищевикладеного, суд ухвали провести розгляд справи за наявними у справі доказами. Вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлений позов є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 01 квітня 2010 року між [PERSON] та боржником [PERSON] був укладений Договір позики, посвідчений ПН КМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 629, за яким [PERSON] передав відповідачу валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 85 200 (вісімдесят п'ять тисяч двісті) доларів США, а боржник прийняла усі кошти і зобов'язалася повернути їх в порядку та на умовах, передбачених Договором позики. Окрім того, 01 квітня 2010 року боржник [PERSON] передала [PERSON] в іпотеку належну їй на праві влас\-ності квартиру [ADDRESS], про що між ними був укладений іпотечний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Анохіною В. М. за реєстровим № 631. 09 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), посвідчений ПН КМНО Анохіною В. М. та зареєст\-рований нею в реєстрі за № 1543, за яким право вимоги за вищевказаними договорами перейшло до позивача. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.02.2014 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01.04.2010р. в сумі 113320,00 доларів США (сто тринадцять тисяч триста двадцять доларів США, 00 центів), що за курсом НБУ, станом на 07.02.2014р., становить 986790,56грн. (дев'ятсот вісімдесят шість тисяч сімсот дев'яносто гривень 56 коп.), судовий збір у розмірі 3441,00грн. (три тисячі чотириста сорок одна гривня 00 коп.). Додатковим рішенням суду від 17.02.2017 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку за прострочення відповідачем виконання зобов'язань в сумі 22860000,00грн. (двадцять два мільйона вісімсот шістдесят тисяч гривень 00коп.). Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України Власюка Д.В. від 14.07.2014 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить [PERSON] у межах суми стягнення 23850231,56 грн. а заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна в межах суми боргу. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], наявні відомості щодо обтяження вказаної квартири, а саме накладено арешт на майно, який зареєстровано 22.07.2014 на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень ДВС України про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, власником якого зазначена [PERSON]. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.10.2014 року звернено стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON], а саме: на квартиру [ADDRESS] в рахунок задоволення вимог [PERSON] за договором позики від 01 квітня 2010 року в сумі - 23 850 231 (двадцять три мільйони вісімсот п'ятдесят тисяч двісті тридцять одна) гривні 56 коп.; встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки. В той час, п. 2.6 Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 01.04.2010 року передбачено, що іпотекодавець на вправі без письмової згоди іпотеко держателя передавати предмет іпотеки у повторну іпотеку чи відчужувати будь-яким із способів. Передбачених чинним законодавством. Згідно ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 1, 2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. 05.04.2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ [PERSON] винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутні кошти та майно, на які може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до закону заходи, щодо розшуку такого майна, виявилися безрезультатними, з'ясувати місцезнаходження боржника виявилося неможливо. У разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (ч. 1, 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження»). Як свідчать матеріали справи станом на день звернення до суду з даним позовом, боржник не виконав взяті на себе зобов'язання, передбачені умовами Договору позики від 01.04.2010 року. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Таким чином, до [PERSON] перейшли всі права [PERSON] щодо права вимоги до відповідача за Договором позики від 01.04.2010 року та Договором про задоволення вимог іпотеко держателя від 01.04.2010 року. Таким чином, існування арешту, накладеного на вищевказане майно унеможливлює реалізацію позивачем свого права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Окрім того, Листом ВСУ від 01.02.2015 - Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна визначено, щочинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим ст. 60 Закону № 606-ХІV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч. 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1-4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У силу положень ст. 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Згідно із ч. 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. 3 ст. 54 цього самого закону). Указані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями. Ураховуючи наведене вище, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі № 898-ІV (ст. 1), відповідно до якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом, позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону № 606-ХІV. Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: approved