Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

У липні 2017 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. 00 коп. Свої вимоги позивач мотивував тим, що слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування за фактом заподіяння йому тілесних ушкоджень. Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва від 26.05.2017 частково задоволено скаргу [PERSON] Зобов'язано слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції м.Києва та/або прокурора Київської місцевої прокуратури №4, які здійснюють досудове розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за клопотанням [PERSON] від 03.05.2017 вчинити одну з дій, передбачених ст.220 КПК України, у строки, визначені ст.220 КПК України та з урахуванням положень ст.28 КПК України. Однак вказана ухвала слідчого судді не виконана, внаслідок чого йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у 100 000 грн. 00 коп. 18.09.2017 представник відповідача Національної поліції України подала через канцелярію суду письмові заперечення, згідно яких просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність доказів невиконання вказаної ухвали слідчого судді, заподіяння позивачу моральної шкоди діями Національної поліції України, причинного зв'язку між отриманою моральною шкодою та неправомірною бездіяльністю Національної поліції України. У зв'язку з чим вважала позов безпідставним та необгрунтованим. 15.11.2017 представник відповідача Генеральної прокуратури України подав через канцелярію суду заперечення, згідно яких представник відповідача просив також відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позов є безпідставним та необгрунтованим. Заперечуючи проти задоволення позову представник відповідача зазначив про відсудність жодних доказів, які підтверджують, що внаслідок невиконання вказаної ухвали слідчого судді позивачу завдана моральна шкода. Крім того зазначив про відсутність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями чи бездіяльністю Генеральної прокуратури України. Зауважив, що Київська місцева прокуратура №4 не є структурним підрозділом Генеральної прокуратури України. 19.12.2017 представник відповідача Державної казначейської служби України подав через канцелярію суду заперечення, згідно яких представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позов є безпідставним та необгрунтованим. Заперечуючи проти задоволення позову представник відповідача зазначив, що жодних прав та інтересів позивача Державне казначейство не порушувало, жодної шкоди позивачеві не завдавало, тому, відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, вимоги до Державного казначейства є такими, що не грунтуються на вимогах чинного законодавства. 19.08.2017 позивач направив через канцелярію суду клопотання про залучення до участі у даній справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. Одночасно подав уточнену позовну заяву, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. 00 коп. Ухвалою суду від 16.11.2017, занесеною до журналу судового засідання залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У судовому засіданні представник відповідача Генеральної прокуратури України позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач Національна поліція України, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання свого уповноваженого представника не направила, причини неявки суду не повідомила. Відповідач Державна казначейська служба України, повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання свого уповноваженого представника не направила, направила через канцелярію суду заяву про розгляд справи за відсутності представника. За таких обставин, суд вважає за можливе, у відповідності до п.1 ч.3 ст.223ЦПК України розглянути справу за відсутності позивача та представників відповідачів Національної поліції України та Державного казначейства України. Заслухавши думку представника Генеральної прокуратури України, дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків. На підставі наявних в матеріалах справи даних судом встановлено, що Слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування, а Київською місцевою прокуратурою №4 процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №12016100040017518 від 23.12.2016 за фактом заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень за ч.1 ст.125 КК України. (а.с.45) 03.05.2017 до Київської місцевої прокуратури №4 надійшло клопотання [PERSON] про надання (зібрання) доказів у порядку ст.22, ч.6 ст.224 КПК України, яке скеровано до СВ Дніпровського УП ГУНП у м.Києві для розгляду по суті. (а.с.3-4) В подальшому, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва від 26.05.2017 частково задоволено скаргу [PERSON] Зобов'язано слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції м.Києва та/або прокурора Київської місцевої прокуратури №4, які здійснюють досудове розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за клопотанням [PERSON] від 03.05.2017 вчинити одну з дій, передбачених ст.220 КПК України, у строки, визначені ст.220 КПК України та з урахуванням положень ст.28 КПК України. (а.с.7-8) На виконання вказаної ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва від 26.05.2017 прокурором Київської місцевої прокуратури №4 06.06.2017 винесено постанову про повну відмову в задоволенні клопотання від 03.05.2017, про що позивача було повідомлено листом від 08.06.2017. (а.с.49,51) Таким чином, твердження позивача про наявність бездіяльності посадових осіб Київської місцевої прокуратури №4 щодо невиконання ними процесуальних обов'язків, а також невиконання вказаної ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва від 26.05.2017 є безпідставними, оскільки спростовуються вищевикладеним. Крім того, слід зазначити, що вказані твердження позивача є також безпідставними, оскільки не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказані твердження можуть бути розглянуті в порядку кримінально-процесуального кодексу. Обгрунтовуючи позов позивач посилається на положення ст. 23 ЦК України як на правову підставу для відшкодування моральної шкоди. Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази того, що позивачу діями або бездіяльністю відповідачів було завдано моральну шкоду. Посилання позивача на бездіяльність органів прокуратури щодо невиконання вказаної ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва від 26.05.2017 є безпідставними, оскільки реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, адже не є порушенням прав позивача. Сам по собі факт неприйняття прокуратуорю процесуального рішення, не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобов'язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст.1166, 1167, 1176 ЦК потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов'язком позивача. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.05.2016 у справі №646/2733/16-ц. Крім того, згідно правової позиції, викладеної в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.11.2016 у справі №569/8277/15-ц, право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб, зазначених органів. Факт неправомірності дій працівників органів досудового слідства на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди. Разом із тим, позивачем не надано жодного судового рішення, яким встановлено незаконна бездіяльність чи неправомірність дій працівників органів прокуратури. Крім того, позивачем не надано належних та достатніх доказів щодо протиправності дій Національної поліції України та Генеральної прокуратури України, внаслідок яких позивачу завдана моральна шкода. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями або бездіяльністю відповідачів, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed