Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-04 00:00:00

ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивує тим, що позивач набув права вимоги грошових коштів від боржників ПАТ «Платинум банк», згідно договорів факторингу. Звернулося до відповідача з даним позовом, оскільки відповідач не виконує належним чином зобов`язання згідно кредитного договору № 93884/0005XSGF від 16 квітня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Платинум банк» та [PERSON] , за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. Відповідач кредитні кошти отримала, однак ухиляється від обов`язку добровільного повернення такого. Заборгованість по даному кредиту, станом на день звернення з позовом, становить 13138,38 гривень. Просить суд стягнути суму заборгованості та суму сплаченого, при подачі позовної заяви, судового збору в розмірі 1378,00 грн.. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явилася, забезпечила явку представника [PERSON] , який проти позовних вимог заперечив, оскільки кредит виданий на споживчі цілі, що зазначив у відзиві на позов, просить задоволити позов частково та застосувати строки позовної давності до даних відносин між сторонами та відмовити у задоволенні позовної вимоги в частині стягнення 500 гривень пені (штрафу) за порушення графіку погашення заборгованості. Також просить справу слухати без застосування засобів звукозапису, про що подав письмове клопотання. Враховуючи наведене, відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно укладеного між ПАТ «Платинум Банк» та [PERSON] кредитного договору № 93884/0005XSGF від 16 квітня 2013 року, відповідач отримала грошові кошти в сумі 10000,00 грн на строк 36 місяців, з процентною ставкою за користування кредитом - 29,9900% річних та щомісячною комісією за обслуговування кредиту - 1,9900% (а.с. 5-6). В статті 627 ЦК України зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. 21 липня 2015 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу №20150721-Г, у відповідності до якого відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором. Відповідно до додатку №1 до договору факторингу №20150721-Г від 21.07.2015 року реєстру заборгованостей позивач набув права грошової вимоги до відповідача по означеному вище кредитному договору. Відповідно до витягу з Реєстру заборгованостей за договором факторингу №20150721-Г від 21.07.2015 року відповідач, [PERSON] має заборгованість перед банком у розмірі 13138,38 грн, яка складається із: заборгованість за основною сумою боргу - 9964,80 грн; відсотки та комісія - 2673,58 грн; пеня за порушення графіку погашення заборгованості - 500 грн (а.с. 25). У порушення умов договору та закону відповідач зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконав. Позивачем на адресу відповідача 27.07.2015р. були направлені повідомлення про відступлення права грошової вимоги та повідомлення про порядок погашення заборгованості по кредитному договору № 93884/0005XSGF від 16 квітня 2013 року при умові, що відповідач з будь-яких підстав не отримав зазначені повідомлення - він не мав жодних перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті кредиту на рахунки первісного кредитора. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та стягнення на його користь заборгованості за основною сумою боргу та заборгованості по процентах та комісії, а також судових витрат. При цьому суд відхиляє доводи представника [PERSON] щодо неправомірності нарахування ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме: за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, оскільки дана комісія разом з процентами нарахована не ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», а ПАТ «Платинумбанк» відповідно до кредитного договору № 93884/0005XSGF від 16 квітня 2013 року, який підписаний [PERSON] та є чинним. Водночас суд відмовляє у задоволенні позову в частині стягнення пені за порушення графіку погашення заборгованості в сумі 500 грн., оскільки вказана пеня нарахована станом на 21.07.2015 року. строк звернення до суду з даною вимогою становить 1 рік та сплив 21.07.2016р., а позивач звернувся до суду з даним позовом 01.11.2016 р. та сторона відповідача клопотала про застосування такого строку. Як вбачається із кредитного договору № 93884/0005XSGF від 16 квітня 2013 року - він виданий на поточні потреби, сторонами не доведено належними та допустимими доказами того, судом не здобуто той факт, що вказаний кредитний договір відповідає всім ознакам договору споживчого кредиту. Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сторонами у договорі факторингу відповідно до вимог ст. 1079 ЦК України є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Статтею 1080 ЦК України передбачено, що договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Відповідно до ч. 2 ст. 1082 ЦК України, боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. За змістом положень п.11 ч.1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг вважається фінансовою послугою. У ч. 5 ст.5 вказаного Закону встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та вказаного Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Також, слід зазначити, що Цивільним Кодексом України та Законом України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» станом на день укладення оскаржуваного договору факторингу, не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Законодавство, яке регулює даний вид правовідносини, не обмежує суб`єктний склад боржників або майнових поручителів, тобто боржниками та майновими поручителями можуть бути фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав - обов`язків, зокрема, є договори й інші правочини. В силу ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони, які відповідають вимогам закону. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому -Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ч. 1ст. 215 ЦК України та згідно роз`яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхні малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Обов`язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину, узгоджується з позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною в абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Таким чином, суд вважає, що договір факторингу № 20150721-Г від 21.07.2015р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк», як клієнтом та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», як фактором, є укладений у відповідності до вимог чинного законодавства України, яке діяло на момент укладання вказаного договору факторингу та ніяким чином не порушує права та законні інтереси відповідача [PERSON] .. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 21.07.2015 позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Таким чином, [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ "ФК"ЄАПБ" за кредитним договором № 93884/0005XSGF від 16 квітня 2013 року в сумі 12638,38 грн, з них 9964,80 грн - заборгованість за основною сумою боргу; 2673,58 грн - заборгованість по процентам та комісією. Відповідач порушила зазначені норми закону та умови договору, що виразилось у невиконанні належним чином зобов`язань за вказаним договором, тому з відповідача в користь позивача слід стягнути зазначену вище суму боргу. Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1378,00 грн, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 1325,56 грн. (12638,38 : 13138,38 х 1378,00).

Outcome: partial