Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь 92150 грн. в якості компенсації вартості його частки в квартирі, 3% річних за невчасне виконання зобов'язання, інфляційні збитки та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 10 липня 2013 року Зарічним районним судом м. Суми було винесено рішення по справі за позовом [PERSON] до нього, згідно якого зокрема було визнано право власності за [PERSON] на [ADDRESS] та зобов'язано [PERSON] сплатити йому компенсацію вартості ? частини квартири розміром 97650 грн., строк виплати коштів в рішенні суду не було зазначено. Однак відповідачка рішення суду в частині виплати йому коштів протягом тривалого часу майже не виконує, станом на 21.05.2014 року сплатила йому лише 5500 грн., вважає, що ухиляється від виплати йому коштів. 20.10.2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції було винесено постанову ВП № 40248884 про закінчення виконавчого провадження в зв'язку з тим, що відповідачка з'явилася до органів виконавчої служби та надала письмову згоду на виплату коштів. Після винесення вказаної постанови про закінчення виконавчого провадження він звертався до відповідачки з вимогою сплати коштів, однак остання повідомила, що повертати кошти не буде. Тому просить стягнути з відповідачки суму боргу згідно ст. 509 ч.1 ЦК України. Крім того на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути 3% річних за невчасне виконання зобов'язання та інфляційні збитки за період прострочення виконання зобов'язання. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Представник відповідача проти позову заперечив, визнає наявність невиконаного в повному обсязі рішення суду однак пояснив, що відповідачка не відмовляється від виконання рішення та виплачує кошти за їх наявністю. Посилається також на те, що в рішенні суду не було вказано строк виплати коштів та вважає, що вказані питанні повинні вирішуватись в порядку виконавчого провадження. Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду та дослідивши матеріали даної цивільної справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 10 липня 2013 року Зарічним районним судом м. Суми було винесено рішення по справі за позовом [PERSON] до нього, згідно якого зокрема було визнано право власності за [PERSON] на [ADDRESS] та зобов'язано [PERSON] сплатити йому компенсацію вартості ? частини квартири розміром 97650 грн., строк виплати коштів в рішенні суду не було зазначено (а.с. 13-15). За вказаним рішенням був виданий виконавчий лист, заведене виконавче провадження, яке 20.10.2013 року, однак державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції було винесено постанову ВП № 40248884 про закінчення виконавчого провадження в зв'язку з тим, що відповідачка з'явилася до органів виконавчої служби та надала письмову згоду на виплату коштів (а.с. 16-18, 32-35, 56-66). Відповідно до пояснень позивача відповідачка рішення суду в частині виплати йому коштів станом на 21.05.2014 року сплатила в розмірі 5500 грн. Доказів того, що зазначене рішення суду було виконано в більшому розмірі, відповідачкою не надано. Правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовані ст.ст. 15, 16, 509, 530 ЦК України. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що відповідачка має перед позивачем борг в розмірі 92150 грн. Повернення вказаного боргу під час виконавчого провадження не є можливим, оскільки воно було закрите. Враховуючи викладене позовні вимоги в частині стягнення 92150 грн. підлягають задоволенню. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Оскільки в рішенні суду про спонукання відповідачки до виплати коштів не був зазначений строк, то грошове зобов'язання відповідачки не є простроченим, а тому підстави для стягнення 3% річних та інфляційних збитків відсутні. Питання про судові витрати суд вважає необхідним вирішити відповідно до вимог ст. 84, 88 ЦПК України. Максимальний розмір відшкодування витрат на правову допомогу визначено Законом України „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" і він не може перевищувати 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Як вбачається з матеріалів даної справи, на виконання договору із позивачем представник отримав від позивача 2000 грн.. За таких обставин, суд, враховуючи характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, необхідний і фактично наданий обсяг правової допомоги, час витрачений на це, та виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, вважає необхідним стягнути з відповідача 400 грн. витрат на правову допомогу. Посилання позивача на угоду про правову допомогу є безпідставними, оскільки договірні правовідносини, передбачені ст.903 ЦК України виникли між позивачем та його представником і ці норми не можуть застосовуватись до відшкодування судових витрат, яке врегульоване ЦПК України та зазначеним законом.

Outcome: partial