Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Позивач, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в [ADDRESS] належав на праві власності робітничого двору його бабі- [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої відкрилася спадщина за заповітом на житловий будинок та господарські будівлі за адресою: [ADDRESS] . Він прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] подавши до нотаріуса у шестимісячний термін заяву про прийняття спадщини. Однак постановою нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, оскільки право власності за померлою [PERSON] не зареєстровано. Позивач просить суд визнати за ним право власності на спадкове майно, яке складається з житлового будинку і господарських будівель, за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав в суд заяву про розгляд справи у відсутності представника, з позовом згідний. Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно Цивільного кодексу України підставами виникнення права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини, зокрема, також і в порядку спадкування після смерті громадянина. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) переходять всі права та обов`язки до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що як вбачається з довідки Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 12.02.2019 року №179 житловий будинок що знаходиться в [ADDRESS] відноситься до типу двору-робітничий. [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . На час смерті [PERSON] в житловому будинку був зареєстрований та проживав [PERSON] . [PERSON] яка померла [INFO] з 1967 року і до дня смерті була зареєстрована в житловому будинку [ADDRESS] . Заповіт від імені [PERSON] посвідчувався у виконкомі Ліснохлібичинської сільської ради 22 червня 2007 року за реєстром №76, який не змінювався і не скасовувався (а.с.37 ) Згідно копії виписки з інвентаризаційних матеріалів №66778 від 16.07.2020 року виданої Коломийським МБТІ право власності на житловий будинок по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року не зареєстровано (а.с.5). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08 січня 2020 року ( а.с.38). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за заповітом на спадкове майно. З метою оформлення спадщини позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак отримав відмову у зв`язку з тим, що право власності на вищевказане нерухоме майно не зареєстровано (а.с.43). Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №30 „Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно ст. 123 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Згідно із ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців), а до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Відповідно до абзацу другого п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.331 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з часу державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності даним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності державної реєстрації, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Тому до набрання чинності Цивільного Кодексу України, 2003 року та Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, не залежало від державної реєстрації. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, позовні вимоги [PERSON] є належно обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 328, 331, 392, 1216, 1218, 1241, 1268 ЦК України та

Outcome: approved