Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості в сумі 538404,50 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 19.11.07р. між ВАТ «РодовідБанк» юридичною особою за законодавством України , який в подальшому перейменовано на ПАТ «РодовідБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Ск-156-000018/11-2007 згідно якого банк надав відповідачу споживчий кредит у розмірі 14836, 24 грн. строком до 19.11.2009 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 7% річних на споживчі цілі. Кредит був виданий відповідачу шляхом перерахування коштів в сумі 13600 грн. на картковий рахунок держателя № 26253001462069 та в сумі 1236, 24 грн. на рахунок банку в якості плати за перевірку документів, яку сплачує держатель в день отримання споживчого кредиту. Станом на 05.10.2012р. заборгованість становить - 538404,50 грн. , а саме 13626,56 грн. - основна заборгованість, 1791 грн. заборгованість за прострочені проценти, 8018, 28 грн. заборгованість прострочена плата за управлінням кредиту, 506 339, 40 грн. заборгованість по пені, 6016, 97 грн. інфляційні, 2612, 29 три проценти річних та сплаченого судового збору в розмірі 3219грн. В судовому засіданні представник позивача зазначила, що відповідно до п. 2.14. Кредитного договору щомісячна плата за обслуговування споживчого кредиту становить 2,35 (дві цілих тридцять п'ять сотих) процента від суми наданого кредиту, нараховується Банком в останній робочий день місяця, а також 19 листопада 2009 року та в день повного погашення кредиту, але не пізніше строку вказаного в п. 1.1.5 Кредитного договору, та сплачується щомісячно, не пізніше останнього дня місяця, наступного за звітним, а також 19 листопада 2009 року або в день повного дострокового погашення споживчого кредиту. Плата за обслуговування споживчого кредиту за перший та останній місяці користування грошовими коштами кредиту нараховується банком та сплачується позичальником в розмірі, встановленому цим пунктом Кредитного договору, незалежно від кількості днів фактичного користування грошовими коштами споживчого кредиту у звітному місяці. Пунктом 4.1.9 Держатель зобов'язався щомісячного погашати заборгованість за СК згідно Графіку (Додаток 1 до Кредитного договору), а також остаточно погасити заборгованість за споживчим кредитом в строк остаточного погашення, зазначеного в п. 1.1.5 Договору. У випадку непогашення заборгованості у встановлені строки, вона вважається простроченою. Відповідно до п. 4.1.24 Позичальник зобов'язався забезпечити повне погашення заборгованості за СК згідно з умовами Кредитного договору не пізніше 19 листопада 2009 р. або в день погашення СК 19 листопада 2009 р. або в день повного дострокового погашення СК погасити всю суму заборгованості за СК та сплатити "Банку нараховані проценти за користування грошовими коштами СК та плату за обслуговування СК, згідно із встановленим Графіком (Додаток № 1 до Кредитного Договору), шляхом внесення готівкою або шляхом безготівкового перерахування чи переказу грошових коштів на рахунок № 37390000043365. Пунктами 4.1.23. та 5.2.16 Кредитного договору передбачено за порушення строків погашення заборгованості за споживчим кредитом, сплати процентів, внесення плати за обслуговування споживчого кредиту, сплачувати Банку пеню за кожний день прострочки у розмірі 1,6 % (однієї цілої шість десятих) процента від суми простроченого платежу, якщо інший розмір пені не встановлений Тарифами. За порушеним строків погашення заборгованості за КЛ за КР та/або овердрафтом за КР, сплати процентів за користування грошовими коштами КЛ за КР та/або овердрафту за КР, сплачувати Байку пеню за кожний день прострочки у розмірі, що встановлений Тарифами. Всупереч вимогам кредитного договору, зокрема, якими передбачається зобов»язання відповідача щомісячно сплачувати грошові кошти в рахунок повернення суми наданого кредиту та сплати процентів, з лютого 2008 року відповідачем несвоєчасно спачувались обов'язкові платежі, що підтверджується випискою з банківських рахунків. Останній раз сплатив 11 лютого 2008 року 85 гривень, а тому позивач просить задовольнити позов повністю та стягнути сплачений судовий збір в сумі 3219грн. В судовому засіданні представник відповідача зазначачила , що позов не визнається повністю. Зазначила , що відповідач уклав даний договір перебуваючи вшлюбі на потреби дружини, яка завірила його , що даний кредит нею погашений . При цьому , позивач звернувся до суду з позовом «05»жовтня 2012 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності який складає три роки. Однак цим же Кодексом встановлено що до пені законом може бути встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу до пені застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач знав про порушення свого права починаючи з 11.02.2008 року. Строк виконання зобов'язання(термін повернення кредиту) згідно Кредитного договору був визначений як 19.11.2009 року. Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа № 6-14-цс 14) висловлена правова позиція, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 Цивільного кодексу України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 Цивільного кодексу України), а не закінченням строку дії договору. Згідно п.1.1.2 . Договору Ск-156-000018/11-2907 від 19.11.2097 року строк дії карти становив до 30.09.2009 року включно(а.с.5). Приймаючи до уваги положення статті 257,258,261 ЦК України та сплив позовної давності зазначається, що позивач не має право на стягнення пені, тіла кредиту, заборгованості по процентах, інфляційних ,3% річних, плати за управління кредитом. Згідно розрахунку пені в період з «01»березня 2008 року по «05»жовтня 2012 року, в сумі 506 339,40 гривень. Розмір заявленої пені в 36 разів перевищує заборгованість за тілом кредиту. Позивач зазначає про стягнення з відповідача простроченої плати за управління кредитом в розмірі 8 018,28 грн., проте відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Тобто банк у жодному разі не мав права на нарахування комісії за управління кредитом. Зазначено, що така, ж позиція була викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в ухвалі від 18 червня 2014 року по справі №6-16468св14, з посиланням на п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011. п. 3.4. Правил, ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», зазначав, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, відповідачем (банком -примітка) не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним. При цьому, ВССУ вказав, що висновок апеляційного суду про те, що управління кредитом є супутньою послугою, колегія суддів вважає таким, що не грунтується на нормах матеріального права. Також при виконанні заочного рішення суду яке було скасовано ухвалою суду від 22.03.2017 року з відповідача на користь ПАТ «Родовід Банк» було стягнуто 22 599,08 гривень, оскільки відповідач перебував в зоні АТО , а стягнення проводились автоматично, по місцю нарахування заробітної плати, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю. Судом встановлено наступні факти. Сторони перебували у договірних правовідносинах, що підтверджується фактом укладення кредитного договору №Ск-156-000018/11-2007 від 19.11.2007 року (а. с.2-10). Згідно позовних вимог та розрахунку (а.с.3-4, 21) заборгованість станом на 05.10.2012р. становить 538404,50 грн. : 13626,56 грн. - основна заборгованість, 1791 грн.- заборгованість за прострочені проценти, 8018, 28 грн. - заборгованість прострочена плата за управлінням кредиту, 506 339, 40 грн. заборгованість по пені, 6016, 97 грн. інфляційні, 2612, 29 три проценти річних. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка зазначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін , оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку, що підстави , зазначені представником обставини за яких він вважав кредит погашеним , а саме розірвання шлюбу та зазначення дружиною про погашення кредиту не є підставою для відмови в задоволенні позову , оскільки відповідно до ст.ст. 525,526 ЦК України зобов»язання мають виконуватися належним чином . Доказів з боку відповідача , щодо виконання зобов»язань на час звернення до суду в межах позовних вимог відповідачем надано не було. При цьому , судом встановлено, що на виконання заочного рішення суду , винесеного по даній справі , скасованого за заявою відповідача , було відраховано з його доходу в примусовому порядку за час знаходження його в зоні АТО - 22599,08грн. При цьому , суд вирішує відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки представником відповідача подано в суд заяву про застосування наслідків спливу позовної давності згідно ст. 267ЦК України . Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом норми початок перебігу позовної давності повязується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13,та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15, які згідно зі ст. 360 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. У Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року №6-116ці13вказано, що у випадку, коли умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 19.11.2007 року, строк дії договору до 19.11.2009 року, при цьому відповідачем не здійснювалося погашення заборгованості з 11 лютого 2008 року, що підтверджується виписками по рахунку, згідно Договору термін дії виданої платіжної картки до 30.10.2009 року. а з вимогами про стягнення заборгованості позивач звернувся тільки 05.10.2012 року, через майже три роки, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого кредитним договором. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності може мати наслідком відмову у позові. Відповідно до висновку Верховного Суду України викладеного в постанові від 24 червня 2015 року виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і на спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише із наявністю про це заяви сторони. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи із вищевикладеного, оцінюючи докази в їх сукупності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вирішує в позові відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed