Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом де вказує, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який був зареєстрований 25 листопада 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського областного управління юстиції за актовим записом №2794. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ним та відповідачем припинені з серпня 2016 року, з цього часу спільне господарство не ведуть, мешкають окремо. Вважає, що подальше збереження їх родини недоцільне і тому просила шлюб розірвати та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частки від усіх видів його доходів, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала суду письмову заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище "Ханіна". Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог щодо розірвання шлюбу не заперечував, щодо стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частки від усіх видів його доходів, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку заперечував, просив стягувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стосовно вимоги позивача щодо залишення сина проживати з позивачем, просив відмовити. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне. У відповідності зі ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У відповідності зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як встановлено у судовому засіданні сторони перебувають у шлюбі, який був зареєстрований 25 листопада 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського областного управління юстиції за актовим записом №2794. Від цього шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с.6, 8). У судовому засіданні встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з серпня 2016 року, з цього часу спільне господарство не ведуть, мешкають окремо. Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про можливість задоволення позову і розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ВЛ №135480 (а.с.8) Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст.184 СК України). При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст.182 СК України, так і положень ст.ст.183, 184 СК України. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, суд, враховує матеріальний стан та стан здоров"я як дитини так і відповідача, та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітного сина у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. До такого висновку суд приходить виходячи з того, що позивачем, в порушенні вимог ст.60 ЦПК України, не надано суду переконливих доказів стосовно того, що з відповідача на утримання дитини необхідно стягувати саме 1/3 частку від усіх видів його доходів, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В резолютивній частині позовної заяви позивач просила залишити сина проживати з нею. При цьому зміст позовної заяви не містить будь-яких обгрунтування щодо наявності між сторонами спору з питання визначення місця проживання дитини. Окрім того вирішення спору про місце проживання малолітніх дітей має відбуватись з урахуванням положень ст.161 та ч.4 ст.19 Сімейного Кодексу України, тобто за обов"язкової згоди органу опіки та піклування та за наявності письмового висновку щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні. Таким чином, оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку, що в цій частині позов задоволенню не підлягає. У відповідності з вимогами ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме - судовий збір у розмірі 551 грн.20 коп. На підставі викладеного, ст.ст. 110, 111, 112, 114, 180, 181, 182 Сімейного Кодексу України,

Outcome: partial