Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.03.2006 року між нею та КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № DNR0GK00000240, за яким вона отримала кошти в національній валюті гривні для придбання квартири № 27 у буд. №3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпропетровську, що підтверджується довідкою від 29.03.2007 року, виданою Петровським відділенням КБ «ПриватБанк». Восени 2006 року її було рефінансовано АКБ «Райффайзенбанк Україна», який у вересні 2006 року перерахував суму боргу, що малася за нею на той час, до КБ «ПриватБанк». Одночасно з цим 05.09.2006 року між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна» був укладений кредитний договір № CNL-300/2024/2006, за умовами якого вона нібито отримала 32\~476,30 доларів США на строк до 05.09.2021 року із сплатою 5,49% річних. Відповідно до умов вказаного договору цільове використання кредиту погашення поточної заборгованості позичальником перед кредитором першої черги за кредитним договором першої черги, тобто для здійснення правочину з резидентом України «кредитором першої черги КБ «ПриватБанк». В забезпечення виконання зобов»язання, що випливає з кредитного договору, 12.10.2006 року вона уклала з АКБ «Райффайзенбанк Україна» договір іпотеки № РСL-300/2036/2006, за яким передала в іпотеку придбану на той час квартиру № 27 у буд. №3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпропетровську, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Крім того, її чоловік [PERSON] є поручителем за договором поруки № SR-300/1372/2006 від 05.09.2006 року, укладеним з АКБ «Райффайзенбанк Україна», за яким він зобов»язується нести майнову відповідальність перед відповідачем за виконання в повному обсязі її зобов»язань за кредитним договором №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року. Також, для обслуговування поточного рахунку за кредитним договором №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено з нею договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку № 300/2363/06 від 05.09.2006 року та договір про кредитування поточного рахунку (овердрафт) № 300/2363/06/1 від 05.09.2006 року, за умовами яких їй було надано поточний рахунок № 26203001710533, на який надходили її кредитні платежі і з якого банк їх списував за кредитним договором №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року, зокрема ліміт овердрафта становить 2100,00 грн., тобто у національній валюті, а не в доларах США. Правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна» є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». Позивач посилається на те, що нещодавно вона отримала копію платіжного доручення №1 від 06.09.2006 року, з якого довідалася, що 06.09.2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна» на КБ «ПриватБанк» було перераховано 163\~258,36 грн., тобто АКБ «Райффайзенбанк Україна» розрахувався за її кредит у національній валюті гривні. Підрахувавши на даний час суму всіх платежів за кредитним договором, вона зрозуміла, що аби вона сплачувала кредит не в доларах США, а в гривнях, то її кредит вже давно був би погашений. Кредитний договір №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року передбачає, що кредит нібито їй видано в іноземній валюті (доларах США) та розрахунки між нею та відповідачем мають здійснюватися у тій самій валюті. Зазначений кредит носив цільовий характер та іноземна валюта була нібито видана їй на конкретні цілі погашення поточної заборгованості позичальника перед кредитором першої черги за кредитним договором першої черги, тобто для здійснення правочину з резидентом України кредитором першої черги КБ «ПриватБанк». Проте, вона вказані кошти в руки не отримувала, валютно-обмінна операція з переведення грошових коштів у сумі 163\~258,36 грн. на їх еквівалент в долари США не здійснювалася, а вказана сума у гривнях була перерахована 06.09.2006 року з поточного рахунку АКБ «Райффайзенбанк Україна» на поточний рахунок КБ «ПриватБанк» без її відома та втручання. Відповідач як агент валютного контролю не мав права видавати їй кредит в іноземній валюті для здійснення розрахунків з КБ «ПриватБанк» (резидентом України), саме тому зазначена грошова сума 163\~258,36 грн. була перерахована на поточний рахунок КБ «ПриватБанк» у національній валюті, а тому відповідач не мав права укладати з нею кредитний договір у іноземній валюті. Позивач вказує на те, що вказаний кредитний договір №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року є удаваним правочином, оскільки насправді був вчинений з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме: надання кредиту в національній валюті України. Відповідач знав про те, що для розрахунку з резидентом України їй необхідні саме гривні, а не будь-яка інша валюта, але, видаючи в кредит готівкою іноземну валюту, відповідач усвідомлював, що цей акт носить формальний характер, а насправді ця валюта виступає не як засіб платежу, а як еквівалент національної валюти України, необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням. Таким чином, вказаний кредитний договір є удаваним правочином, оскільки за ним АКБ «Райффайзенбанк Україна» ніби видав кредит в іноземній валюті, проте насправді розрахувався з КБ «ПриватБанк» у гривні, при чому на наступний день після укладання з нею кредитного договору. Так банк мав спочатку видати їй долари США у сумі 32\~476,30 доларів США, які вона повинна була перевести у гривню і розрахуватися ними за кредит у КБ «ПриватБанк», проте вказану суму грошових коштів у доларах США вона не отримувала, тому кредит у доларах США їй взагалі не видавався. Удаваність цього правочину також підтверджує укладання договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку №300/2363/06 від 05.09.2006 року та договору про кредитування поточного рахунку (овердрафт) № 300/2363/06/1 від 05.09.2006 року, за якими банк для обслуговування поточного рахунку за кредитним договором №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна» надав їй поточний рахунок № 26203001710533 у гривнях, на який надходили її кредитні платежі у гривнях і з якого банк їх списував за вказаним кредитним договором у гривнях з лімітом овердрафту 2100,00 грн. Таким чином, вона не отримувала грошові кошти в доларах США у сумі 32\~476,30 доларів США, оскільки ціна є істотною умовою договору, тому і сума кредиту, і валюта, у якій він надається, є істотними умовами кредитного договору. Так як кредитний договір є реальним правочином, то у даній ситуації мова може йти лише про кредитний договір у національній валюті, оскільки долари США вона не отримувала, а погашення її кредиту в КБ «ПриватБанк» було здійснено у гривнях шляхом перерахування з АКБ «Райффайзенбанк Україна» до КБ «ПриватБанк» 163\~258,36 грн. згідно платіжного доручення №1 від 06.09.2006 року. Позивач зазначає, що оскільки між нею та відповідачем фактично був укладений договір про надання їй кредиту у національній валюті України в розмірі 163\~258,36 грн., що було еквівалентно 32\~476,30 доларів США по комерційному курсу, який складав на 06.09.2006 року 502,7 грн. на 100 доларів США, їх відносини з відповідачем мають бути врегульовані саме таким договором. Укладання вказаного удаваного кредитного договору порушує її права тим, що через коливання курсу долара до національної валюти України вона вимушена сплачувати значно більшу суму кредиту в гривнях, ніж фактично отримала від банку, та більші суми процентів в гривнях за користування кредитом, ніж фактично передбачено договором. Вона вимушена нести всі валютні ризики, що значно позбавляє її того, на що вона розраховувала при укладання кредитного договору, при цьому банк отримує додатковий прибуток від коливання курсу, оскільки з самого початку надав кредитні кошти у гривні (перерахував їх до іншого банку). Посилаючись на зазначене, позивач просить визнати кредитний договір №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року, укладений між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є відповідач, удаваним правочином; визнати кредитний договір №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року, укладений між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна», укладеним в національній валюті України, а саме вважати, що кредит був наданий в розмірі 163\~258,36 грн. на умовах, викладених в договорі; зобов»язати ПАТ «ОТП Банк» розрахувати погашення платежів до кредитного договору №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року у відповідності до прийнятого судом рішення, судові витрати у справі покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач з представником, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримали. В дане судове засідання позивач не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, його представник надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій підтримав позовні вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх необґрунтованість. В дане судове засідання представник відповідача не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні третя особа вважав позовні вимоги обґрунтованими. В дане судове засідання третя особа не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювань прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно до ч.3, 4 цієї статті - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено в судовому засіданні, 06.03.2006 року між позивачем та КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № DNR0GK00000240, за яким вона отримала в кредит грошові кошти в національній валюті гривні для придбання квартири № 27 у буд. №3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпропетровську, що підтверджується довідкою від 29.03.2007 року, виданою Петровським відділенням КБ «ПриватБанк». Восени 2006 року позивача було рефінансовано АКБ «Райффайзенбанк Україна», який у вересні 2006 року перерахував суму боргу, що рахувалася за нею на той час до КБ «ПриватБанк». Одночасно з цим 05.09.2006 року між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна» був укладений кредитний договір № CNL-300/2024/2006, в умовах якого зазначено, що вона отримала 32\~476,30 доларів США на строк до 05.09.2021 року із сплатою 5,49% річних. Відповідно до умов вказаного кредитного договору цільове використання кредиту погашення поточної заборгованості позичальником перед кредитором першої черги за кредитним договором першої черги, тобто для здійснення правочину з резидентом України «кредитором першої черги АКБ «ПриватБанк», при цьому в оспорюваному договорі кредитним договором першої черги вказано кредитний договір № DNR0GK00000240 від 06.03.2006 року, укладений між [PERSON] та АКТ «ПриватБанк». Як зазначено в договорі, датою остаточного повернення кредиту є 05.09.2021 року, за умовами цього договору повернення кредиту та сплата процентів здійснюється шляхом сплати платежів, що зменшуються, додатком №1 до кредитного договору від 05.09.2006 року є «Графік платежів». В забезпечення виконання зобов»язання, що випливає з кредитного договору № CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року, 12.10.2006 року позивач уклала з АКБ «Райффайзенбанк Україна» договір іпотеки № РСL-300/2036/2006, за яким передала в іпотеку придбану на той час квартиру № 27 у буд. №3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпропетровську. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Крім того, чоловік позивача [PERSON] є поручителем за договором поруки № SR-300/1372/2006 від 05.09.2006 року, укладеним з АКБ «Райффайзенбанк Україна», за яким він зобов»язується нести майнову відповідальність перед відповідачем за виконання в повному обсязі зобов»язань позивача за кредитним договором №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року. Також, для обслуговування поточного рахунку за кредитним договором №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна» було укладено з позивачем договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку № 300/2363/06 від 05.09.2006 року та договір про кредитування поточного рахунку (овердрафт) № 300/2363/06/1 від 05.09.2006 року, за умовами яких їй було надано поточний рахунок № 26203001710533, на який надходили її кредитні платежі і з якого банк їх списував за кредитним договором №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року, зокрема ліміт овердрафта становить 2100,00 грн., тобто у національній валюті, а не в доларах США. Судом встановлено, що правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна» є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». Суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання кредитного договору №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року удаваним правочином підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. Згідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. У відповідності до ст.627 цього Кодексу відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов»язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституцією України не встановлено обмежень щодо можливості використання грошових одиниць держави в Україні. Відповідно до ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов»язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини в сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 вказаного Декрету «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього Декрету. За відсутністю нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання дозволу НБУ на операції, пов»язані з іноземною валютою. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак чинним законодавством України на теперішній час такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті не визначено. Згідно з п.1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 цієї статті особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно до ч.3, 4, 5, 6 цієї ж статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей. Згідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Встановлено, що перед зверненням до суду з позовом позивач отримала копію платіжного доручення №1 від 06.09.2006 року, з якого довідалася, що 06.09.2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна» на рахунок АКБ «ПриватБанк» було перераховано 163\~258,36 грн., тобто АКБ «Райффайзенбанк Україна» розрахувався за її кредит у національній валюті гривні. Підрахувавши на даний час суму всіх платежів за кредитним договором, вона вважає, що аби вона сплачувала кредит не в доларах США, а в гривнях, то її кредит вже давно був би погашений, тому звернулася до суду із вказаним позовом. Умовами кредитного договору №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року передбачено, що кредит видано позивачу в іноземній валюті - доларах США та розрахунки між нею та відповідачем мають здійснюватися у тій самій валюті. Зазначений кредит носив цільовий характер та іноземна валюта була за умовами договору видана позивачу на конкретні цілі погашення поточної заборгованості позичальника перед кредитором першої черги за кредитним договором першої черги, тобто для здійснення правочину з резидентом України кредитором першої черги КБ «ПриватБанк». Проте, позивач вказані кошти не отримувала, валютно-обмінна операція з переведення грошових коштів у сумі 163\~258,36 грн. на їх еквівалент в долари США не здійснювалася, а вказана сума у гривнях була перерахована 06.09.2006 року з поточного рахунку АКБ «Райффайзенбанк Україна» на поточний рахунок КБ «ПриватБанк», чим було погашені зобов»язання позивача за кредитним договором № DNR0GK00000240 від 06.03.2006 року, що підтверджується листом ПАТ КБ «ПриватБанк» від 28.05.2015 року, випискою за вказаним кредитним договором та платіжним дорученням №1. Відповідач, перерахувавши грошову суму 163\~258,36 грн. на поточний рахунок КБ «ПриватБанк» у національній валюті, не мав підстав для укладання з позивачем кредитного договору в іноземній валюті. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що вказаний кредитний договір №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року є удаваним правочином, оскільки насправді був вчинений з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме: надання кредиту в національній валюті України, що не спростовано відповідачем. Відповідачу було відомо про те, що для розрахунку з резидентом України АКБ «ПриватБанк» позивачу необхідні саме гривні, а не будь-яка інша валюта, але, видаючи кредит готівкою іноземну валюту, відповідач усвідомлював, що цей акт носить формальний характер, а насправді ця валюта виступає не як засіб платежу, а як еквівалент національної валюти України, необхідної для використання кредиту за цільовим призначенням. Таким чином, вказаний кредитний договір є удаваним правочином, оскільки за ним АКБ «Райффайзенбанк Україна» ніби видав кредит в іноземній валюті, проте перерахував до КБ «ПриватБанк» грошові кошти у гривні згідно платіжного доручення №1 від 06.09.2006 року. Удаваність цього правочину також підтверджується укладанням договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку №300/2363/06 від 05.09.2006 року та договору про кредитування поточного рахунку (овердрафт) № 300/2363/06/1 від 05.09.2006 року, за якими банк для обслуговування поточного рахунку за кредитним договором №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року АКБ «Райффайзенбанк Україна» надав позивачу поточний рахунок № 26203001710533 у гривнях, на який надходили її кредитні платежі у гривнях і з якого банк їх списував за вказаним кредитним договором у гривнях з лімітом овердрафту 2100,00 грн. Таким чином, позивач не отримувала грошові кошти в сумі 32\~476,30 доларів США, оскільки ціна є істотною умовою договору, тому і сума кредиту, і валюта, у якій він надається є істотними умовами кредитного договору. Зважаючи на встановлення того, що між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір про надання кредиту у національній валюті України в розмірі 163\~258,36 грн., що було еквівалентно 32\~476,30 доларів США по комерційному курсу, який складав на 06.09.2006 року 502,7 грн. на 100 доларів США, їх відносини з відповідачем мають бути врегульовані саме таким договором. Укладання вказаного удаваного кредитного договору порушує права позивача тим, що через коливання курсу долара до національної валюти України вона вимушена сплачувати значно більшу суму кредиту в гривнях, ніж фактично отримала від банку, та більші суми процентів в гривнях за користування кредитом, ніж фактично передбачено договором, також вона вимушена нести всі валютні ризики, що значно позбавляє її того, на що вона розраховувала при укладання кредитного договору. Отже, встановлено, що спірний договір є удаваним правочином, оскільки сторони насправді уклали між собою договір кредитування в національній валюті, що не суперечить законодавству, проте відповідач виклав його як договір кредитування в іноземній валюті, який не відповідає Декрету Кабінету Міністрів України. Таким чином позовні вимоги позивача про визнання кредитного договору №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року, укладеного між нею та АКБ «Райффайзенбанк Україна», удаваним правочином, визнання кредитного договору №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року, укладеного між позивачем та АКБ «Райффайзенбанк Україна», укладеним в національній валюті України, а саме вважати, що кредит був наданий в розмірі 163\~258,36 грн. на умовах, викладених в договорі, підлягають задоволенню. Разом з цим, позовні вимоги позивача про зобов»язання ПАТ «ОТП Банк» розрахувати погашення платежів до кредитного договору №CNL-300/2024/2006 від 05.09.2006 року відповідно до прийнятого судом рішення задоволенню не підлягають, оскільки, як зазначено вище, відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте позивачем не надано доказів в обґрунтування зазначених вимог, тому вони задоволенні не підлягають як необґрунтовані. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial