Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа [PERSON] про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. 09.04.2014 року позивач уточнив позовні вимоги тим самим пред'явивши позов до [PERSON] про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги у розмірі 7338,90 грн., та до [PERSON] про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги 3599,70 грн. В обгрунтування своїх вимог посилались на те, що до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянськї міської ради з заявою про прнзначенння тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме (далі - тимчасова допомога) 27.11.2009 р. звернулася [PERSON], надавши необхідні документ Згідно з Законом України „Про Державний бюджет України на 2009 рік" та постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006р. №189 „Про затвердження Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме» (далі -Порядок), заявниці була призначена допомога на доньку, [PERSON], [INFO], з 01.11.2009 р. по 30.04.2010р. [PERSON] також зверталась за призначенням тимчасової допомоги 23.07.2010, 04.01.2011, 08.07.2011, 12.01.2012, 19.07.2012, 14.01.2013 та їй була призначена допомога з 01.07.2010, 01.01.2011,01.07.2011,01.01.2012, 01.07.2012, 01.01.2013р. Відповідно до ч.8 ст. 181 Сімейного кодексу України, якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога, яка не може бути меншою ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. В результаті перевірки з'ясовано, що з травня 2012р. Відповідач-1 почав сплачувати Відповідачу-2 аліменти, про що вказано у листі відділу ДВС Хрнстннівського районного управління юстиції від 29.04.4013р. з доданими копіями квитанцій (отримано 08.05.2013р.), тобто виявлені обставини свідчать про можливість одного з батьків утримувати свою дитину. Листом №4914 від 07.08.2013р. Христинівський ВДВС повідомив, що квитанції від 06.08.2012 не являються квитанціями про сплату аліментів. 02.09.2013 за №5496 до управління надійшов лист та розрахунок про сплату аліментів [PERSON], відповідно до якого Відповідач-2 отримувала аліменти в грудні 2010 року , в січні 2011р., в грудні 2012 , тобто з січня 2011 по грудень 2011 та з січня 2013 по травень 2013 Відповідач-2 не мала права отримувати тимчасову допомогу на загальну суму 5414,70 грн. (перерахунок додається). Відповідач-2 частково визнала суму боргу в розмірі 1815,00 грн. за період з січня 2013 по травень 2013 та сплатила її 11.04.2014 р. (див квитанцію №99105.16.4 ). Залишилась несплаченою сума боргу в розмірі 3599,70 грн., яка підлягає стягненню з Відповідача-2. Згідно п.10 Порядку, про виникнення зазначених обставин одержувач зобов'язаний повідомити у десятиденний строк орган праці та соціального захисту населення. Відповідно до п. 12 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину, у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган праці та соціального захисту населення звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. Згідно до ч. 10 ст. 181 СК України суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку. Стягнуті кошти зараховуються до державного бюджету. Підставою для звернення до суду (доказ) є лист ДВС (вх. №3327 від 08.05.2013р.). Управління праці отримало відповідь на запит 08.05.2013р., тобто саме 08.05.2013р. Позивач дізнався про порушення, що дає управлінню, як суб'єкту владних повноважень, право на пред'явлення цього позову. Діюче законодавство не обмежує право Позивачу звернутися до суду про стягнення усієї суми виплаченої тимчасової допомоги незалежно від періоду, протягом якого здійснені порушення. В результаті отримання Відповідачем 2 тимчасової допомоги на доньку [PERSON], була виплачена допомога на загальну суму 12753,60 грн. за період з 01.11.2009 по 31.05.201 Зр (див. довідки в матеріалах справи), а саме: з 01.11.2009 по 30.04.2010 - 1551,60 грн., з 01.07.2010 по 31.12.2010 - 1680,60 грн., з 01.01.2011 по 30.06.2011 - 1776,60 грн., з 01.07.2011 по 31.12.2011 - 1823,10 грн., з 01.01.2012 по 30.06.2012 - 2021,40 грн., з по 31.12.2012 - 2085,30 грн., 3.01.01.2013 по 31.05.2013 - 1815,00 грн. Оскільки Відповідачем- 2 визнана сума боргу в розмірі 1815,00 грн. та сплачена, загальна сума боргу зменшується та складає 10938,60 грн. А тому просить суд просить суд стягнути на його користь із [PERSON] суму сплаченої тимчасової допомоги у розмірі 7338,90 грн., та [PERSON] суму сплаченої тимчасової допомоги 3599,70 грн. В судове засідання представник позивача не з»явився на протязі розгляду справи просив суд справу слухати за його відсутності позов підтримував повністю. Відповідач [PERSON] та його представник позов про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги у розмірі 7338,90 грн. визнали повністю проти його задоволення не заперечували. Представника відповідачки [PERSON]- [PERSON] позов про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги 3599,70 грн. визнав повністю проти його задоволення не заперечував. Оцінивши матеріали справи, доводи та заперечення представників сторін, суд вважає наступне. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. У відповідності до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання позивачем позову за наявних для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. В зв'язку із визнанням позову відповідачами при проведені попереднього судового засідання інші докази не досліджуються. На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved