Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

У лютому 2017 року ТОВ "Покрова-Січ" звернулося до суду з позовом до [PERSON], приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. про визнання договорів удаваним та недійсними та дій протиправними, який обґрунтовується тим, що позивач є засновником ТОВ «Родіна» з часткою у статутному капіталі у розмірі 75%. 06 квітня 2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено угоду про передачу частки у статутному капіталі ТОВ «Родіна» в користування [PERSON] 09.04.2015 р між позивачем та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Родіна», який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. та зареєстрований в реєстрі за №568, що на думку позивача є протиправним. Позивач вважає укладені договори удаваним та недійсними, оскільки реально сторони домовились про передачу частки [PERSON] в користування, а не у власність. Також доказом удаваності договору купівлі-продажу та протиправності дій нотаріуса є відсутність розрахунків між сторонами. Оскільки корпоративні права не можуть бути переданні у користування, позивач вимагає визнати дії нотаріуса щодо посвідчення договору купівлі-продажу протиправними, а правочини удаваним та недійсними. В судове засідання позивач не з'явився, був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність та задовольнити заявлені вимоги, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, були повідомлені належним чином, суду причини неявки не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надходило. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпро від 28 березня 2017 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом, позивач є засновником ТОВ «Родіна» з часткою у статутному капіталі у розмірі 75%. 06 квітня 2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено угоду про передачу в управління частки у статутному капіталі ТОВ «Родіна» Згідно пунктів 1,2,4 угоди, з метою виконання вимог банківських установ щодо припинення участі ТОВ «Покрова-Січ» у статутному капіталі ТОВ «Родіна», для розв'язання питання «пов'язаних осіб», ТОВ «Покрова-Січ» зобов'язалось передати належну йому частку в статутному капіталі ТОВ «Родіна» у розмірі 75% - [PERSON] на умовах користування. Також сторони домовились про укладання всіх необхідних договорів, в тому числі, нотаріальних (пункт 3 Угоди). Для виконання умов угоди, між Позивачем та Відповідачем був укладений договір купівлі-продажу частки у Статутному капіталі ТОВ «Родіна» від 09 квітня 2015 року. Зазначений договір був посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №568 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О. З матеріалів справи судом встановлено, що розрахунки за цим договором сторони не здійснили. Відповідно до ст.6,11,12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). У сенсі положень статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (ст.235 ЦК України). Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Враховуючи укладання сторонами угоди від 06 квітня 2015 року, суд зазначає, що ТОВ «Покрова-Січ» та [PERSON] юридично погодили між собою передачу корпоративних прав ТОВ «Покрова-Січ» у ТОВ «Родіна» в користування (управління), а фактично здійснили відчуження вказаних прав. Сторони умисно оформили один правочин, але між ними насправді були встановлені інші правовідносини. Підтвердженням справжньої волі сторін є угода від 06 квітня 2017 року, основною метою якої було передання частки у статутному капіталі саме у користування, а не у власність. Позивач пред'являючи зазначений позов стверджує, що фактично сторони хотіли оформити користування часткою, тобто підтверджує справжню мету правочину. Доказом такого ж наміру з боку відповідача є підписання угоди від 06 квітня 2017 року та показання у кримінальній справі (провадження №1-кс/200/9356/16), які містяться в ухвалі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2016 року. Також згідно листа ПАТ «АКБ «Новий» №18/21 від 01.02.2017 року, судом встановлено, що розрахунки між сторонами не проводились. Таким чином, суд зазначає, що є всі підстави вважати, що договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Родіна» від 09.04.2015 року є удаваним. Частина 2 ст.235 ЦК України зазначає, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. З угоди від 06 квітня 2015 року судом встановлено, що сторони мали намір передати частку ТОВ «Покрова-Січ» у статутному капіталі ТОВ «Родіна» у розмірі 75% у користування. Згідно ст.113 ЦК України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства. У відповідності зі ст.ст.140-145 ЦК України, ст.ст.50,58 Закону України «Про господарські товариства», товариством з обмеженою відповідальністю є засноване одним або кількома особами товариство, статутний капітал якого поділений на частки, розмір яких встановлюється статутом. Згідно до статті 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом: 1) брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; 2) брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); 3) вийти у встановленому порядку з товариства; 4) здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом; 5) одержувати інформацію про діяльність товариства у порядку, встановленому установчим документом. Відповідно до ст.167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Вказані вище норми вказують на те, що юридична природа корпоративних прав та права учасників товариства не містить права та можливості щодо передання частки у статутному капіталі товариства у користування третім особам. Якщо розглядати правовідносини сторін в ракурсі передачі частки в управління, то укладені та оформлені сторонами правочини не відповідають вимогам, викладеним для даного виду договорів та правовідносин, зазначених у главі 70 ЦК України. Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи вказані вище норми закону та обставини справи, суд приходить до висновку про те, що зміст правочину щодо передання частки у статутному капіталі товариства у користування суперечить цивільному кодексу та іншим актам цивільного законодавства, що згідно ст.215 ЦК України є підставою для визнання договору купівлі-продажу частки від 09 квітня 2015 року та угоди від 06 квітня 2015 року недійсною, з чого суд зазначає про задоволення вимог позивача в цій частині. З приводу визнання дій приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички Юлії Олександрівни протиправними суд зазначає наступне. Згідно глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 за № 296/5, який діяв на час вчинення нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Однак пункт 4 вказаної глави встановлює, що правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Судом з матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Родіна» від 09.04.2015 р був підписаний обома сторонами, тому не має підстав вважати, що дії приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. щодо посвідчення зазначеного договору є протиправними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "Покрова-Січ" до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Рички Ю.О. про визнання дій протиправними задоволенню не підлягають. Відповідно до 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial