Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-26 00:00:00

позивач звернувся у суд із позовом до відповідачів, у якому просить: звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 74475,03 Євро, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмету іпотеки у розмірі 1057060 грн; виселити із займаного приміщення відповідачів та неповнолітню дитину [PERSON] ; вирішити питання судових витрат. \~ \~ \~ \~В обґрунтування позову покликається на те, що 22 серпня 2008 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого останній надано кредит у сумі 68400 Євро для придбання об`єкта нерухомості. З метою забезпечення кредитних зобов`язань між вказаними сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого стала спірна квартира придбана за кредитні кошти. У зв`язку із невиконання взятих на себе кредитних зобов`язань із сторони [PERSON] , виникла заборгованість за кредитним договором, яка стягнута рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11.12.2013 у розмірі 74475,03 Євро. У відповідності до ст. ст. 7, 33 ЗУ «Про іпотеку» просить задовольнити вимогу за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом із тим, покликається на порушення іпотекодавцем вимог договору іпотеки, адже без згоди банку вселив та прописав відповідача [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , про що позивачу стало відомо на стадії примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, у відповідності до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», ст. 106 ЖК УРСР просить виселити відповідачів та малолітню дитину із займаного приміщення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат. \~ \~ \~ \~Відповідачами не подано до суду відзив, який би містив заперечення на позов. \~ \~ \~ \~Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору не подала пояснень щодо позову. \~ \~ \~ \~23 січня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалось з поважних причин. 14 червня 2019 року ухвалою суду, яка внесена до протоколу судового засідання, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки і піклування. \~ \~ \~ \~13 листопада 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. 27 січня 2020 року представником позивача подано до суду заяву про слухання справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю. Не заперечує проти заочного вирішення справи у разі неявки відповідачів. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце цього засідання, заяв про відкладення цього засідання не надходило. Відповідачі\~у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце цього засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив на позовну заяву,\~а відтак, враховуючи, що представник позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та з`ясувавши думку представника третьої особи, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного. Суд установив, 22 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «Кредобанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № А010004, на строк до 21 серпня 2023 року, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 68400 євро для придбання об`єкта нерухомості квартири [ADDRESS] , / арк. спр. 6/. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 26 серпня 2008 року між банком та [PERSON] укладеного іпотечний договір. Предметом іпотеки є нерухоме майно квартира [ADDRESS] , тобто той самий об`єкт нерухомого майна на придбання якого [PERSON] отримала кредитні кошти / арк. спр. 8/. Спірне нерухоме майно належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.09.2008 / арк. спр. 15/. Таким чином, у зв`язку із невиконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором банку звернувся до суду із позовом з метою захисту свого порушеного право шляхом звернення стягнення на іпотечне майно. Відповідно до п. 5.1. іпотечного договору іпотекодержатель набуває право стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: якщо у момент настання терміну виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитний договір термін суми кредиту та/або несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строк суми відсотків, комісій, неустойки (пені, штрафних санкцій). Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (п. 5.3 цього договору). Згідно з ст.\~526,\~527,\~530 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2\~ст.\~1050\~ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1048 ЦК України\~ позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до \~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Так, ст. 611 ЦК України\~визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до\~ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави; за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 590 ЦК України\~звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором бо законом; заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 592 ЦК України, заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави у випадках встановлених договором. Відповідно до правової позиції викладеної у п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до\~статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1\~ст. 7 Закону України «Про іпотеку»\~за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 39 вказаного вище Закону, у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Згідно з \~ст. 42 Закону України «Про іпотеку»\~реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої\~Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього\~Закону. Повертаючи до справи, яка розглядається, суд відмічає, рішенням Сихівського районного суду м. Львова 11 грудня 2013 року № 464/10979/13-ц стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариство «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 74475,03 євро, що еквівалентно 818480,54 грн; стягнуто судовий збір у сумі 3441 грн. 17 травня 2018 року органом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження № 56419664 з примусового виконання зазначеного рішення суду / арк. спр. 10, 11/. Таким чином, позивач довів факт наявності кредитної заборгованості відповідача [PERSON] перед банком, а відтак набув право звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором № А010004 від 22 серпня 2008 року. При цьому, суд застосовує до вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки положення ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та визначає ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчий дій, а не початкову ціну предмета іпотеки для цього подальшої реалізації в загальні сумі 1025060 грн, про що заявив позивач у позовній заяві. Разом з тим, 07.06.2014 року набрав чинності\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із\~статтею 4 Закону України «Про заставу»\~та/або предметом іпотеки згідно із\~статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Суд відмічає, відповідач [PERSON] є власником спірного майна, таке придбано за кошти отримані за кредитним договором від 22.08.2008 № А010004, загальна плаща квартири становить 68,0 кв. м., тобто не перевищує законодавчо встановлений розмір. Дані обставини підтверджено доказами, які наведені у цьому рішенні. Разом із тим, суд не встановив із матеріалів справи, що відповідачу [PERSON] належить на праві власності інше нерухомого житлове майна, адже жодних доказів з цього питання не подано. З огляду на викладене, суд приходить висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Кредобанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають частковому задоволенню з відстроченням виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення строку дії мораторію, встановленого\~Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VІІ. Щодо позовних вимог про виселення, суд прийшов наступного. Суд установив, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] - з 14 квітня 2016 року, малолітня дитина [PERSON] ( [INFO] ) з 15 листопада 2016 року, що підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання особи від 26.07.2018 / арк. спр. 12-14/. Відповідно до\~ст.\~40\~Закону України\~«Про іпотеку»\~звернення стягнення\~на передані\~в іпотеку\~житловий будинок\~чи житлове\~приміщення є\~підставою для\~виселення всіх\~мешканців,\~за винятком\~наймачів та\~членів їх\~сімей.\~Виселення проводиться\~у порядку,\~встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 109 Житлового кодексу УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до\~статті 132-2\~цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2\~цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Аналогічна правова позиція викладена в п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 роз`яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст.\~9, ст.\~109 ЖК України, ст. ст.\~39, 40 Закону України «Про іпотеку»\~виселення мешканців із жилого будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення\~\~мешканців житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Таке попередження має бути після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення. Тільки після цього всі мешканці зобов`язанні на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений законом строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Враховуючи наведене вище та аналізуючи вказані норми права, які регулюють спірне питання, суд прийшов переконання, оскільки рішення суду при примусове виселення не ухвалювалось, мешканцям спірної квартири вимога про добровільне виселення не направлялась, а відтак прийшов висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів та малолітньої дитини із спірної квартири. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подані позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1762,00 грн, який необхідно стягнути з відповідача [PERSON] в користь позивача.

Outcome: partial