Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивач у листопаді 2016 року звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів. Обґрунтовуючи позовну заяву [PERSON] зазначала, що перебувала у шлюбі із [PERSON] з вересня 2007 року по лютий 2016 року, від шлюбу сторони у справі мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З огляду на те, що дитина проживає разом з позивачем, а відповідач не надає належної матеріальної допомоги, просила суд, з урахуванням змін до позовної заяви від 13.12.2016 року, стягнути на її користь із [PERSON] аліменти на дітей у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня розірвання шлюбу (з 08.02.2016 року) і до досягнення повноліття [PERSON] У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю та просив суд його задовольнити виходячи з підстав та обставин наведених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, просив суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред"явлення позову і до досягнення дітьми повноліття, у задоволенні іншої частини позовних вимог - заперечував. Крім того, подав до суду письмові заперечення, у яких зазначив, що відповідач має на утриманні непрацездатних батьків, які є пенсіонерами, та станом на сьогодні відповідач проживає з іншою жінкою, з якою має намір зареєструвати шлюб. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 21.09.2007 року, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції в місті Києві (а.с.7). Згаданий шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08.02.2016 року (а.с.8). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.4, 6). Спору між сторонами щодо місця проживання дітей немає, вони проживають разом з матір'ю. Судом встановлено, що з часу розірвання шлюбу між сторонами у справі відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] не проживають разом, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов'язані, не мають взаємних прав та обов'язків (за виключенням прав та обов'язків, пов'язаних з вихованням, спілкуванням та утриманням спільних дітей). Статтею 180 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а обов'язок з утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 18 Конвенції про захист прав дитини передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини.Відповідно до частини 2 статті 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Як зазначає представник відповідача, відповідач має на утриманні непрацездатних батьків, які є пенсіонерами, та станом на сьогодні відповідач проживає з іншою жінкою, з якою має намір зареєструвати шлюб, однак доказів того, що відповідач утримує своїх непрацездатних батьків до суду не надано, як не надано доказів наявності у відповідача спільних дітей з іншою жінкою, з якою має намір зареєструвати шлюб, а сам намір укладення шлюбу з іншою жінкою не може бути підставою про зменшення розміру аліментів. Крім того, представник відповідача просив суд надати строк на вирішення спору мирним шляхом, однак суд не вбачає за можливе задовольнити вказане клопотання, оскільки з пояснень представника позивача вбачається, що з часу подання вказаного позову до суду, а саме з 09.11.2016 року відповідач жодного разу не намагався вирішити спірне питання з позивачем. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, позивач просить стягнути аліменти з дня розірвання шлюбу, а саме: з 08.02.2016 року. Згідно ч.1 ст.194 Сімейного Кодексу України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Тобто стягнення аліментів за минулий час передбачено лише за наявності виконавчого листа. Враховуючи викладене, а саме відсутність умов, передбачених ст. 194 СК України, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача щодо стягнення аліментів з дня розірвання шлюбу, а саме: з 08.02.2016 року, у зв`язку з чим підстав для задоволення позову в цій частині не має. Разом з тим, при визначенні розміру аліментів, суд прагне не до зрівняльного становища платника та одержувача аліментів, а й до того, щоб одержувач у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по утриманню дітей покладено на обох батьків (у т.ч. на позивача у справі), суд приходить до висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.11.2016 року і до досягнення повноліття [PERSON], що буде справедливим та достатнім порівнюючи права та обов'язки кожного із батьків відносно спільної дитини. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 192 СК України). Частиною 1 статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Частиною 2 статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. На підставі викладеного,

Outcome: partial