Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач та відповідач подружні стосунки не підтримують, за час спільного проживання у сторін відсутні спільні інтереси, позивач та відповідач не мають бажання бути разом, оскільки проживають кожен своїм життям та не намагаються перейнятися проблемами один одного. У зв'язку з наведеним просила шлюб розірвати. Від шлюбу мають неповнолітню дитину. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі. За приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 27 березня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Херсона, актовий запис №96, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії 1-КГ №068404 від 27.03.2004 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії 1-КГ №021800 виданого Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції 23.02.2009 року. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно зі ст.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що позивач наполягає на розлученні, має стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам сторін, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат не вирішується судом, оскільки позивач на цьому не наполягає.

Outcome: approved