Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому зазначила, що 29.10.2011 року зареєструвала шлюб з відповідачем. 10.10.2012 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частки житлового будинку, який був посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком Станіславом Станіславовичем. Згідно даного договору дарувальники подарували, а обдарований прийняв в дар належну дарувальникам на праві власності 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобу, тощо) самостійного заробітку. \~ \~ \~ \~25.11.2019 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області постановлена ухвала про відкриття провадження в цивільній справі №279/5492/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна подружжя. 27.01.2020 року [PERSON] подав відзив в якому зазначив, що частина житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] є об`єктом особистої приватної власності та не підлягає поділу при розподілі майна подружжя. Насправді між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу, що підтверджується розписками про отримання грошових коштів продавцями [PERSON] та [PERSON] від 10.12.2012 року. Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Договір купівлі продажу частини вищезазначеного будинку придбаний за кошти, що відносяться до спільної сумісної власності. Згідно ч.3 ст.61 СК України, якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З підстав, передбачених ст.215, 216, 235 ЦК України, ст.60, 61 СК України просить визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] під літерою А, укладеного між дарувальниками [PERSON] , [PERSON] та обдарованим [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Івчуком Станіславом Станіславовичем 10.10.2012 року з підстав того, що він є удаваний та приховує укладення Договору купівлі-продажу частини вказаного житлового будинку. Одночасно просила стягнути понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2800 гривень та по сплаті судового збору в сумі 840,80 гривень. 02.11.2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 24.11.2020 року. У встановлений строк відповідач подав відзив на позов в якому просив в задоволенні позову відмовити, оскільки житлове приміщення не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте до шлюбу. Одночасно заявив про застосування строку позовної давності, оскільки даний позов подано до суду зі спливом 8 років після укладання оспорюваного договору. Відповідь на відзив від позивача у встановлений строк не надійшла. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що 10.10.2012 року між [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони, укладено договір дарування частки житлового будинку під номером [ADDRESS] . Зі змісту даного договору слідує, що сторони оцінили дар в сумі 38746 гривень, предмет договору на час його укладання нікому іншому не проданий, іншим способом не відчужений, під заставою, забороною (арештом) не перебуває. Договір посвідчено приватним нотаріусом Івчуком С.С. 10.10.2012 року, за реєстровим №4767. Протягом визначеного ст.728 ЦК України строку сторони правочину не порушували спір про розірвання укладенного договору. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник)передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 719 ЦК України визначено вимоги до форми договору дарування. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Пленум Верховного Суду України в п.25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз"яснив, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювали, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Згідно статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Пунктом 2 ч. 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до роз`яснень, наданих судам в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, що беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Зважаючи на наведене, належними відповідачами за позовними вимогами про визнання правочину недійсним у цьому спорі повинні бути [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Лише за наявності належних відповідачів у справі суд в змозі вирішити спір по суті. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2, 4 частини третьої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада (ст.720 ЦК України). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18). Суд, за клопотанням позивача, до початку першого судового засідання, у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, має право залучити до участі у ній співвідповідачів (ч.1 ст. 51 ЦПК України в редакції, чинній на момент розгляду даної справи). За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18), пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження в справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Звертаючись до суду з позовом, позивач не визначив процесуальний статус всіх сторін оспорюваного правочину у даній справі, вимоги до [PERSON] та [PERSON] не пред`явив. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Клопотання під час розгляду справи про залучення [PERSON] та [PERSON] співвідповідачами у даній справі позивач, згідно ч.1 ст.51 ЦПК України, не заявила. Суд не наділений повноваженнями щодо самостійного залучення до участі в справі осіб та визначення їх процесуального статусу. За змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Одночасно слід зазначити, що в позовній заяві позивач просить визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] під літерою А, про що в оспорюваному договорі взагалі не йдеться. Отже, враховуючи, що саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами; довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірного договору, а тому потребують захисту, а позивач, в розумінні ст.76-81 ЦПК України, не подала доказів на підтвердження позовних вимог, тому на підставі наведеного наявні підстави для відмови в позові. Підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає, оскільки позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість вимог, і тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Outcome: dismissed