Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

У липні 2018 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся з позовом до [PERSON] , [PERSON] , 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог, [PERSON] , про визнання недійсним та скасування запису в Державному реєстрі речових прав та витребування нерухомого майна. Посилався на наступне. Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №12016150020004834 від 12.10.2016 року встановлено, що невстановлені особи, діючи у складі організованої групи, шляхом вкористання підроблених документів заволоділи нерухомим майном [PERSON] - квартирою [ADDRESS] . Зазначена квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності № 1498-р від 20.03.2007 року. [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 297 від 09.04.2015 року в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. Спадкова справа після її смерті не заводилась, із заявою про прийняття спадшини ніхто не звертався, про що свідчить інформація першої Миколаївської нотаріальної контори від 08.02.2018 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.09.2016 року у справі №488/1979/16-ц за заявою Миколаївської міської ради, поданою у травні 2016 року, зазначена вище квартира визнана відумерлою спадщиною та передана територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. Рішення суду набрало законної сили 11.10.2016 року. 07.12.2016 року Миколаївська міська рада звернулась до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на квартиру, але державним реєстратором 13.12.2016 року прийнято рішення про відмову у державній реєстрації право власності, оскільки було з"ясовано, що на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.10.2014 року по справі №488/3244/14-ц про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , про що мається запис за № 14896329. Досудовим слідством на підставі проведених експертиз встановлено, що рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.10.2014 року по справі №488/3244/14-ц є підробленим, також є підробленим і паспорт на ім"я [PERSON] . Таким чином квартира без достатніх на те правових підстав незаконно була зареєстрована за [PERSON] та фактично перейшла у власність невстановлених осіб. В подальшому невстановлена особа, викристовуючи підроблений паспорт на ім`я [PERSON] , за договором купівлі-продажу від 23.06.2016 року № 825 продала квартиру [PERSON] , а той в свою чергу 02.09.2016 року уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON] . Посилаючись на п.10 постанови Пленума ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», пункт 3 ч.1 ст. 388 ЦПК України прокурор просив визнати недійсним та скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 14896329 за адресою [ADDRESS] за [PERSON] та витребувати зазначену квартиру у [PERSON] на користь Миколаївської міської ради. Як на підставу представництва інтересів територіальної громади в особі Миколаївської міської ради прокурор послався на ст.133-1 Конституції України, ст. 56 ЦПК України, ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратру» та зазначив, що Миколаївською міською радою належним чином не здійснюються покладені на неї функції щодо захисту майнових інтересів територіальної громади, оскільки не вжито заходів до оскарження незаконних правочинів та подальшого оформлення права власності на майно, що визнане як відумерла спадщина (а.с. 2-8). В судовому засіданні представник прокуратури підтримав доводи позову, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Повідомила, що на теперішній час кримінальна справа за ст. 358 ч.4 КК України що була розпочата за фактом оформлення документів щодо реєстрації нерухомого майна за адресою [ADDRESS] на підставі завідомо підробленого паспорту виданого на ім`я [PERSON] перебуває на стадії судового розгляду, [PERSON] не має ніякого відношення до даної справи. Інші учасники справи, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з"явились. З письмових пояснень відповідачки [PERSON] вбачається, що для придбання квартири вона звернулась до центру нерухомості «Городок», з особами на прізвіще [PERSON] та [PERSON] знайома не була. В квартирі проживає вона, її дорослий син - учасник АТО, для якого вона придбала дану квартиру. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив : здійснювати розгляд справи у заочному порядку. Заслухавши поснення представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до таких висновків. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності № 1498-р від 20.03.2007 року. [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 297 від 09.04.2015 року в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян. Спадкова справа після її смерті не заводилась, із заявою про прийняття спадшини ніхто не звертався, про що свідчить інформація першої Миколаївської нотаріальної контори від 08.02.2018 року. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.09.2016 року у справі №488/1979/16-ц за заявою Миколаївської міської ради, поданою у травні 2016 року, зазначена вище квартира визнана відумерлою спадщиною та передана територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. Рішення суду набрало законної сили 11.10.2016 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.04.2018 року 07.06.2016 року на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.10.2014 року по справі №488/3244/14-ц квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] , про що мається запис за № 14896329. Досудовим слідством на підставі проведених судово-технічної експертизи №550 від 25.10.2017 року, судово-почеркознавчої та авторознавчої експертизи №773 від 20.12.2017 року, комплексної портретної та технічної експертизи №595 від 10.11.2017 року встановлено, що рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.10.2014 року по справі №488/3244/14-ц є підробленим, також є підробленим і паспорт на ім"я [PERSON] . В подальшому невстановлена особа, використовуючи підроблений паспорт на ім`я [PERSON] , за договором купівлі-продажу від 23.06.2016 року № 825 продала квартиру [PERSON] , а той в свою чергу 02.09.2016 року уклав договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON] . Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Предметом указаного спору є право на об`єкт нерухомого майна, який прокурор вважає власністю територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (комунальною власністю), що вибув із володіння ради поза її волею. Статтею 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. За змістом статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статі 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У статті 1 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) зазначено, що право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно із частиною третьою статті 16 указаного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Частиною першою статті 60 Закону № 280/97-ВР установлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частинами п`ятою, восьмою цієї статті визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. У справі, що розглядається, спір виник з приводу витребування позивачем - Миколаївською міською радою, в інтересах якої до суду звернувся прокурор, як суб`єктом права комунальної власності свого майна із чужого незаконного володіння теперішнього власника - відповідачки [PERSON] , а також скасування реєстрації права власності за [PERSON] . Вказане свідчить про існування спору між особою, яка вважає себе власником спірної квартири і, яка на момент подання позову не володіє цим майном, та його фактичним набувачем і особою, яка, на думку прокурора, незаконно володіє майном, оскільки придбала його в особи, що не мала права його відчужувати (підроблене судове рішення, яким [PERSON] визнано попереднім власником указаного об`єкта). Частиною першою статті 2 ЦПК України зазначено, що метою цивільного судочинства визначено ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження № 6-2407цс15)). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження № 6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні висновки зроблені в постанові ВП ВС № 52/7636/14-ц від 15.05.2019 року. Встановлено, що спірна квартра належала [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі підобленого рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.10.2014 року кваритра була зареєстрована на праві власності за [PERSON] 07.06.2016 року, потім на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 23.06.2016 року № 825 за [PERSON] , а той в свою чергу 02.09.2016 року уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON] Спірна квартира визнана відумерлою спадщиною та передана територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 28.09.2016 року, що набрало законної сили 11.10.2016 року, за заявою Миколаївської міської ради, поданою у травні 2016 року. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 Цивільного кодексу України). Відповідно до частини 4 статті 334 цього Кодексу права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином, у володінні позивача спірна скартира на час переходу на неї права власності відповідачки [PERSON] , не перебувала. Доказів того, що відповідач [PERSON] є недобросовісним набувачем, матеріали справи не містять. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] за адресою, зазначеною в позовній заяві, не проживає, тобто він змінив місце свого проживання. Прокурор не надав доказів того, що місце його проживання було встановлено під час досудового розслідування кримінального проживання, а а також про те, що [PERSON] дав пояснення чи був допитаний в ході досудового розслідування. За таких обставин можливість отримання [PERSON] від [PERSON] відшкодування коштів, сплачених йому за придбану квартиру, ставиться під сумнів. Суд також звертає увагу на те, що рішенні Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.10.2014 року, відповідно до якого право власності на спірну квартиру визнано за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом, зазначено, що колишньому власнику - [PERSON] квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане житлово-комунальним відділом заводу «Океан» від 30.08.1994 року. Зазначений в рішенні суду факт не відповідає відомостям про об"єкт права власності, що міститься в Реєстрі речових прав на нерухоме мйно, відповідно до якого квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 23.03.2007 року, виданого Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради. На зазначені обставини при реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] не міг не звернути увагу держаний реєстратор Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, оскільки відповідно до пункту першого частии третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на час проведення державної реєстрації) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах. У справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Аналогічні висновки викладені в постанові Касаційного цивільного суду ВС від 13.11.2019 року у справ № 645/4220/16-ц. У справі, яка розглядається, державний реєстратор діяв як представник держави, таким чином держава є відповідальною за його дії. Отже, наявність таких фактів, як неналежність позивачу права власності на спірну квартиру на час переходу на неї права власності до [PERSON] , добросовісність [PERSON] як набувача майна, а також порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, приводить суд до висновку про неможливість задоволення позову прокурора в частині витребування майна від [PERSON] на користь позивача. Тобто в задоволенні позову в зазначеній частині слід відмовити як необрунтованого. Стосовно позовних вимог про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № [NUMBER] за адресою [ADDRESS] за [PERSON] , то вони підлягають задоволенню, оскільки прокурором надані докази того, що реєєстрація відбулась на підставі підробленого рішення суду. Наведені з цього приводу прокурором докази учасниками справи не оспорені. Щодо судових витрат. При зверненні до суду прокурором відповідно до платіжного доручення від 10.07.2018 року № 958 сплачено судовий збір в розмірі 6475,96 грн. При цому прокурор виходив з ціни позову 314264,00 грн. та заявлених позовних вимог майнового та немайнового характеру, тобто 4713,96 грн. - за вимогу майнового характеру - витребування майна, та 1762,00 грн. - за вимогу немайнового характеру - скасування реєстрації права власності. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України витрати за оплату судового збору за вимогу немайнового характеру слід покласти на відповідача [PERSON] .

Outcome: partial