Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду по позовом до відповідачів про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 10 грудня 2013 року померла її мати [PERSON], якій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР № 018614, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8424, на праві власності належала земельна ділянка загальною площею 6,30 га., розташована на території [PERSON] сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер: 3523183700:02:000:0139. На випадок свої смерті при житті [PERSON] склала заповіт посвідчений 19 листопада 2004 року Суботівською сільською радою Знам»янського району Кіровоградської області, таким чином зробивши розпорядження, згідно якому після своєї смерті заповіла вказану земельну ділянку їй. Після смерті [PERSON] позивач, як її донька, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, з тих підстав, що нею, як спадкоємцем, не було надано оригінал правовстановлюючого документа на спадкову земельну ділянку. Також позивач зазначає, що крім неї заяву про прийняття спадщини було подано її сестрою, відповідачем у справі [PERSON], яка має право на обов»язкову частку у спадщині. Крім того, у позивача та відповідача також є ще 2 (дві) сестри [PERSON], [PERSON], які із заявами до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зверталися. З наведених вище підстав позивач змушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. В судовому засіданні представник позивача підтримав пред»явлений його довірителем позов та просив його задовільнити, з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] сільська рада Маловисківського району Кіровоградської області, був повідомлений належним чином про день, час та місце судового розгляду справи, проте свого представника до суду не направив, заперечував проти задоволення позову, зазначивши про це у заяві, та просив розглядати справу у відсутність їхнього представника (а.с. 120). Відповідач [PERSON], сестра позивача, була повідомлена належним чином про день, час та місце судового розгляду справи, проте свого представника до суду не направила, навіть з урахування того, що розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції із Світловодським міськрайонним судом, за місцем її проживання. Проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що заповіт від 19 листопада 2004 року [PERSON]і. не складала та не підписувала, який посвідчений Суботівською сільською радою Знам»янського району Кіровоградської області, і вона також звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, надавши письмові заперечення проти позову (а.с. 87-89). Треті особи: [PERSON], [PERSON], які були залучені до участі в справі з ініціативи суду, у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, з тих підстав, що їхня мати була освітченою людиною і самостійно могла підписати заповіт, вважаючи останній недійсним, пояснили, що між сестрами була домовленість, що успадковувати земельну ділянку після смерті матері буде та сестра з ким проживала матір перед своєю смертю, пояснивши, що особисто вони до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті матері не зверталися і не бажають звертатися, надали письмові пояснення щодо позовних вимог (а.с. 121-122). Третім особам, роз»яснювалося право на пред»явлення позову, як третім особам із самостійними вимогами (а.с. 125). Заслухавши пояснення осіб, що приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 10 грудня 2013 року померла [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, яка є матір»ю [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується копіями Свідоцт про народження (а.с. 10, 91, 94). Як вбачається з копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР № 018614, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8424, [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка загальною площею 6,30 га., розташована на території [PERSON] сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, кадастровий номер: 3523183700:02:000:0139, який не скасований (а.с. 7, 35-37,69). На випадок своєї смерті [PERSON] зробила розпорядження від 19 листопада 2004 року, яким заповіла [PERSON] належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КР № 018614, який не скасовано та не змінено (а.с. 8, 29-30, 104). Судом встановлено, що до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини зверталися лише позивач та відповідач у справі, що підтверджується матеріалами копії спадкової справи (а.с. 49-68). Постановою державного нотаріуса Світловодської міської державної нотаріальної контори від 11 листопада 2015 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, яка розташована на території [PERSON] сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, з підстав відсутності у спадкоємця оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно (а.с. 9). Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 3.1., 3.3., 3.5. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5, право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зі змісту п. 3.11. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5 вбачається, що заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи. У відповідності до п.п. 3.13., 3.15., 3.23. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5 для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу. Відповідно до ст. 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Заяви про прийняття спадщини від 18 грудня 2015 [PERSON] та [PERSON], посвідчені секретарем Нововознесенської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області, реєстрові №№ 49 50 (а.с. 92, 95), суд не може приймати як належні докази звернення до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, оскільки вони не були подані до нотаріальної контори заявниками, навіть з пропущенням 6-ти місячного строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Крім того у судовому засіданні безпосередньо самі треті особи пояснили суду, що вони маючи право на обов»язкову частку у спадковому майні, оскільки є пенсіонерами, не зверталися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті їхньої матері [PERSON], яка померла 10 грудня 2013 року та проживали окремо від неї на час її смерті (а.с. 111, 125). Враховуючи вище наведене, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] не прийняли спадщину, що відкрилася після смерті їхньої матері [PERSON] оскільки на час її смерті проживаючи окремо від спадкодавця вони у шестимісячний строк не зверталися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у встановленому законом порядку. Згідно п.п. 4.15., 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Враховуючи ту обставину, що у позивача відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, тому суд вважає, що є правомірними вимоги позивача і належним способом захисту звернення до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку, оскільки позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину, яке видається нотаріусом на підставі письмової заяви спадкоємців після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених ч. 2 ст. 1270, ст. 1276 ЦК, - не раніше зазначених у цих статтях строків, із наданням документа, що підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частина 1 ст. 1233 ЦК України встановлює, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. У відповідності до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Згідно п.п. 5.9., 5.10. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012\~року № 296/55.9. право на обовязкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обовязкової частки. Право на обовязкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не повязане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обовязкову частку. Право на обовязкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обовязкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обовязкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому розяснено і він не претендує на одержання обовязкової частки у спадщині. При визначенні розміру обовязкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України встановлено, що обовязкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обовязкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обовязкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. Таким чином, судом встановлено, що позивачем правильно визначено розмір частки, як своєї із врахуванням складання спадкодавцем заповіту, так і з врахуванням того, що із заявою про прийняття спадщини звернулася лише 1 (одна) із 4 (чотирьох) сестер із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], тобто відповідач [PERSON], якка має право на обов"язкову частку у спадщині, що підтверджується матеріалами спадкової справи та визнаними обставинами у судовому засідання, особами, що беруть участь у справі(а.с. 49-68, 125-126). Стаття 1218 ЦК України встановлює, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина 1 ст. 1225 ЦК України встановлює, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодеку, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57- 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному звязку, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять набуття права помелою 10 грудня 2013 року [PERSON] права власності на земельну ділянку кадастровий номер: 3523183700:02:000:0139, загальною площею 6,30 га., що розташована на території [PERSON] сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області та прийняття спадщини позивачем, шляхом звернення до нотаріальної контори позивачем [PERSON], разом із цим суд позбавлений в силу положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України вирішити питання щодо іншої частини земельної ділянки, як право на обов»язкову частки у спадщині після смерті [PERSON] за [PERSON], оскільки останньою жодних вимог не пред»являлося. Враховуючи вище наведене суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є законними та обгрунтованими, і такими, що підялагють задоволенню. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Проте, враховуючи думку позивача, який просив судові витрати у справі покласти на нього, суд вважає, що судові витрати пов»язані із розглядом справи необхідно залишити по фактично понесеним. На підставі викладеного,

Outcome: approved