Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

позивачка звернулася до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким змінити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 15.05.2007 року, стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі 1200,00 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки. В обґрунтування позовних вимог позивачка покликається на те, що за час спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу у них народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Від дня народження дитини, відповідач не цікавиться їх здоров'ям, навчанням, жодним чином не приймає участі у її вихованні та утриманні, не дбає про фізичний, духовний та моральний розвиток. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15 травня 2007 року з відповідача було стягнуто на її користь аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини від місячного доходу, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 12.04.2007 року, однак він рішення не виконує та кошти не сплачує. На даний час відповідач засуджений за соєння злочину та відбуває покарання в Державній установі «Олексіїівська ВК (№25)» м. Харків. У зв'язку з цим, просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої дочки, змінити спосіб стягнення розміру аліментів та стягувати з відповідача на її користь 1200,00 грн. аліментів на утримання дитини і до досягнення нею повноліття. Позивачка в судове засідання не з'явилася. Причини неявки суду не повідомила. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити, покликаючись на викладені в ньому мотиви. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно, належним чином повідомлений про слухання справи, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи без його участі на адресу суду не подав. Третя особа представник служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно та належним чином повідомлений про слухання справи. При таких обставинах суд постановив провести, на підставі вимог ст.281 ЦПК України, заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України. Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі докази, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши кожний доказ окремо та в цілому, з'ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23 серпня 2017 року. /а.с. 16/. Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 15.05.2007 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 12.04.2007 року і до досягнення дитиною повноліття. /а.с. 21/. Відповідно до акту про проживання № 518-04-08-03 від 22.11.2017 року проведеного соціальним працівником Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, встановлено, що разом з позивачкою [PERSON] проживає її дочка [PERSON] /а.с. 18/. Відповідно до акту про не проживання № 519-04-08-03 від 22.11.2017 року проведеного соціальним працівником Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає разом з позивачкою [PERSON] та його дочкою [PERSON] /а.с. 16/. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як вбачається з п. 17, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як вбачається з аналізу вищенаведених норм сімейного законодавства, Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом із тим, право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, визначених статтями 182 - 184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). Враховуючи встановлені судом обставини та вищевикладені вимоги закону, суд вважає, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання дочки, може бути змінений шляхом зміни способу їх присудження, а саме з частки від доходу (заробітку) на тверду грошову суму. Виходячи з рівності прав та обов'язків батьків щодо утримання та виховання їх малолітньої дочки, їх стан здоров'я та здатність працювати, суд вважає, що необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде розмір аліментів в твердій грошовій сумі 1200 грн., щомісячно, до досягнення [PERSON] повноліття. Вказаний розмір цілком відповідає вимогам ч.2 ст.182 СК України відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім цього, статтею дев'ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати свою дитину, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати їх до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язків батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 164 вказаного кодексу, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. У відповідності до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" вбачається, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З матеріалів справи вбачається, що позивач доглядає та матеріально утримує свою дитину, оздоровлює та виховує її. Відповідач у свою чергу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню своєї дитини, матеріально її не забезпечує, не піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться її життям, фактично без поважних причин самоусунувся від своїх батьківських обов'язків по відношенню до своєї дитини. Згідно висновку служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області виконуючої функції органу опіки та піклування № 546/04-11 від 30 травня 2018 року відповідача [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав щодо своєї дитини [PERSON] /а.с. 24/. Станом на 06.12.2018 борг по аліментах за боржником [PERSON], становить 84378,88 грн., що підтверджується долученим до матеріалів справи розрахунком заборгованості по сплаті аліментів №6884 від 06.12.2018 року, виконаний державним виконавцем Казанківського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. З вказаної довідки вбачається, що відповідач станом на 01.12.2018 рік жодного місяця не сплатив аліменти на утримання дитини. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] на даний момент відбуває покарання у державній установі «Олексіївська виправна колонія № 25» та з його слів після звільнення бажає здійснювати допомогу, турботу та опіку за донькою. Такі твердження відповідача суд розцінює як невиконання останнім своїх батьківських обов'язків, оскільки дитина потребує не лише матеріального забезпечення від батька (яке він також може надавати, навіть знаходячись у колонії), а й морального та духовного, яке відповідач [PERSON], навіть перебуваючи в ізоляції від суспільства, може здійснювати, спілкуючись із своєю дитиною, цікавитись її життям, її інтересами та успіхами. Відповідно до ч.1ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»суди застосовують при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Практичним психологом Радсадівської ЗОШ І-ІІІ ст. Миколаївської районного ради Миколаївської області встановлено, що між матір'ю та донькою позитивний емоційний контакт. Вони люблять разом проводити багато часу. В цілому домінують теплі дружні стосунки. Стосовно свого біологічного батька дівчинка не хоче розмовляти. Вона каже, що нічого невідчуває, навіть практично не пам'ятає його. Між ними духовна та емоційна дистанція. Крім цього, довідками директора школи та завідувача амбулаторії загальної практики сімейної медицини підтверджено, що відповідача - батька [PERSON] у школі, де навчається його донька, жодного разу не бачили, на класних зборах та шкільних заходах жодного разу участі не брав, успіхами своєї дитини не цікавився. Так само як у амбулаторії його ніколи не бачили, здоров'ям дитини він не цікавився. Таким чином, оцінюючи наведені докази в їх сукупності, які сумнівів у своїй належності та допустимості не викликають, суд вважає доведеним той факт, що відповідач без поважних причин ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню доньки [PERSON], [INFO], матеріально не забезпечує її, не спілкується з нею та не цікавиться її фізичним та духовним розвитком, тому позов про позбавлення його батьківських прав є підставний і підлягає до задоволення. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 704,80 гривень судового збору, сплаченого при звернені з позовом до суду за вимогу про позбавлення батьківських прав. Також, у відповідності до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 704,80 грн. за вимогу про зміну способу стягнення аліментів, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даною вимогою. На підставі ст.ст. 19, 150, 155, 164, 165, 180-183, 191 Сімейного кодексу України, суд

Outcome: approved