Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Позивачка звернулася з даним позовом до суду, в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 6 вересня 2012 року між нею та [PERSON]; змінити її прізвище на дошлюбне [PERSON]; визнати місцем проживання їх малолітньої дитини [PERSON] її місце проживання; витрати, повязані з розірванням шлюбу, покласти на відповідача. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просять суд його задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав. Судом до участі у справі залучено Службу у справах дітей Бродівської районної державної адміністрації Львівської області. Взявши до уваги пояснення позивача та представника позивача,\~ відповідача та представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши представлені суду документи, зясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Із змісту ст. 10, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони ті інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволити вимоги позивача. Встановлено, що 06 вересня 2012 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] у відділі ДРАЦС Бродівського РУЮ Львівської області зареєстрували шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини і чоловіка [PERSON] (а.с. 4). 06 серпня 2015 року [PERSON] змінив прізвище на [PERSON] (а.с. 63). 15 серпня 2012 року у сторін народилася дочка [PERSON] (а.с. 5). З пояснень позивача вбачається, що на даний час шлюбні відносини між нею та чоловіком припинені, вони проживають окремо. Відповідач тривалий час проживає окремо, тому вона не має наміру мати з ним будь-які відносини. Останнім часом відвідини чоловіком набули скандального характеру, він постійно звинувачує її у подружній невірності, використовує нецензурну лайку, дитина страждає від такого ставлення чоловіка. На початку червня 2016 року чоловік повідомив її, що хоче забрати дитину пожити з ним. З огляду на літній період та потребу дитини оздоровитись на природі, вона не мала нічого проти. Лише звернула увагу чоловіка на захворювання дитини, в звязку з чим їй необхідно регулярно звертатись до лікаря для огляду. З того часу вона відчуває складнощі в спілкуванні з дочкою. Чоловік не охоче надає їй можливість спілкуватись з дитиною. Під час відвідин дитини вона перебуває під постійним наглядом чоловіка і його родичів. Вона неодноразово зверталась з цього приводу до поліції. Також чоловік без її відома і за її відсутності виносить з її квартири речі, які є нібито його. З приводу одного з таких випадків вона викликала наряд поліції. Це вкотре підтверджує відсутність взаєморозуміння між ними, тому подальше сумісне життя і збереження сімї вважає неможливим. Відповідач в судовому засіданні вимоги позивача. Враховуючи, що подружнє життя у сторін не склалося, вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім'ю не мають, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхньої дитини, а тому шлюб між позивачем та відповідачем необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище, у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, вимога позивача про зміну прізвища підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 160 СК України батькам надано право визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років. Згідно ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, спір між батьком та матір"ю щодо місця проживання малолітньої дитини, якщо вони не дійшли згоди з ким із них буде проживати малолітня дитина може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно висновку органу опіки та піклування Бродівської районної державної адміністрації від 08.12.2016 року № 04.37-473-2 місцем проживання дитини [PERSON] визначено місце проживання матері; батькові дитини слід систематично брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею з можливістю періодично забирати дитину додому з ночівлею та спільно проводити половину часу відпустки за адресою проживання батька.

Outcome: approved