Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому з урахуванням позовної заяви у новій редакції просить стягнути з відповідача на його користь 5447, 92 гривень вихідної допомоги, 34357, 92 гривень середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні та 15 000 гривень моральної шкоди, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Вказаний позов мотивується наступним. 01.01.2015 переведений на посаду в.о. завідувача кафедри «Інформаційних технологій та фундаментальних дисциплін» факультету економіки та менеджменту згідно наказу № 142-к від 20.12.2014р. Наказом державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» від 01.09.2015р. № 54-к [PERSON] був звільнений з посади в.о. завідувача кафедри інформаційних технологій та фундаментальних дисциплін факультету економіки та менеджменту відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. З огляду на те, що при звільненні позивачу заробітна плата у повному обсязі та вихідна допомога виплачені не були, просить позов задовольнити. В ході судового розгляду справи було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Київський національний університет технологій та дизайну. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача, повідомлений належним чином, у судове засідання не з'явився, витребувані судом докази не надав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору проти позову заперечував, посилаючись на відсутність доказів щодо заборгованості відповідача перед позивачем, а також пропуск позивачем строку заявлення вимог до юридичної особи, що ліквідується, передбачених ст. 105 ЦК України. З цих підстав просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час розгляду справи судом встановлено, що 05.09.2012 [PERSON] був прийнятий на посаду завідувача кафедри «Інформаційних систем та технологій» у Держаному вищому навчальному закладі «Міжгалузева академія управління». Наказом № 142-к від 20.12.2014 [PERSON] був переведений на посаду в.о. завідувача кафедри «Інформаційних технологій та фундаментальних дисциплін» факультету економіки та менеджменту з 01.01.2015. Наказом державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» № 54-к від 01.09.2015 [PERSON] був звільнений у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України із виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. З довідки Державної податкової інспекції у Соломянському районі Головного управління ДФС у м. Києві № вбачається, що у третьому кварталі 2015 року (липень, серпень, вересень 2015 року) [PERSON] було нараховано 17670, 00 грн., а виплачено - 0,00 грн. Датою звільнення вказано 01.09.2015 року. Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу - [PERSON] з Пенсійного фонду України, помісячний розмір заробітної плати позивача у третьому кварталі складав: 5909, 48 грн. у липні 2015 року; 6004, 76 грн. у серпні 2015 року; 297,84 грн. у вересні 2015 року. Загальний розмір заробітної плати за липень, серпень та вересень 2015 року складав: 12212, 08 грн.( 5909, 48 + 6004,76 + 297, 84). Таким чином, між заробітною платою, з якої сплачені страхові внески до Пенсійного фонду України за липень-вересень 2015 року та доходами, за цей період, вказаними у довідці Державної податкової інспекції Солом'янського району, наявна різниця у розмірі 5457, 92 грн. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до закону. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. З огляду на вказані норми закону, суд погоджується з доводами позивача, що різниця у 5427, 92 грн. є вихідною допомогою. Згідно зі ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, вказані у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як випливає з довідки державної податкової інспекції Солом'янського району, а також із виписки за картковим рахунком позивача, у день звільненні належні йому суми до виплати виплачені не були. Доказів того, що з позивачем було проведено повний розрахунок станом на дату розгляду справи відповідачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, не надано. На підтвердження відсутності заборгованості відповідача перед позивачем Київським національним університетом технологій та дизайну надано копію передавального акта та балансу станом на жовтень 2015 року, у яких зазначено про відсутність у державного вищого навчального закладу «Міжгалузева академія управління» заборгованості із заробітної плати. Надані докази суд на підтвердження заперечень третьої особи до уваги не бере з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства є господарською операцією. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» факт здійснення господарської операції фіксується первинними документами, які повинні бути складені під час здійснення господарської операції. З огляду на це, факт виплати позивачу вихідної допомоги та інших сум, що належать до виплати при звільненні, має бути підтверджений первинними документами, до яких передавальний акт та баланс не належать. Крім того, суд враховує, що поданий третьою особою баланс був складений на 01.10.2015, а тому в ньому не охоплюється період з 02.10.2015 по 01.11.2015, в якому позивачу також мала бути виплачена заробітна плата та вихідна допомога. Доводи третьої особи про відсутність табелів обліку робочого часу, що підтверджується копією акта приймання-передачі документів по заробітній платі, і як підставу відмови позивачу у задоволенні його вимог, суд до уваги не приймає. Так, ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці є обов'язком роботодавця, порушення ним свого обов'язку не може бути підставою для відмови у задоволенні позову працівника. Доводи третьої особи про те, що позивачем пропущено строк звернення до юридичної особи, що ліквідується, спростовуються матеріалами справи. Так, відповідно до заяви про визнання кредиторами, копії фіскального чека та опису вкладення у цінний лист випливає, що відповідна заява була подана позивачем на відділення поштового зв'язку 28.09.2015, в той час як згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань останнім днем строку для заявлення вимог кредиторів є 30.09.2015. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. П. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Здійснення розрахунків розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахуванням виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи, що у вересні 2015 року позивач відпрацював 1 робочий день, цей місяць виключається з розрахункового періоду. Повними відпрацьованими місяцями є серпень-липень 2015 року. Заробітна плата позивача у липні 2015 року складала 5909, 48 грн., а у серпні 2015 року - 6004,76 грн. Кількість робочих днів за цей період складає: 23 робочі дні у липні та 20 робочих днів у серпні, а всього разом - 43 робочі дні. Середньоденна заробітна плата, обчислена відповідно до п. 5 розділу 4 цього Порядку складає 277, 08 грн. (5909,48+6004,76) : 43 дні). Кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 02.09.2015 по 28.03.2016 складає 124 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 34 357,92 грн. ( 277,08 х 124 дні). Згідно зі ст. 237-1 КзпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р., «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Оцінивши всі обставини справи, доводи, заявлені позивачем, а також з урахуванням принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині у розмірі 3000 гривень. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягнення сума судового збору в розмірі 1 102,40 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial