Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому вказує, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON], 08.02.2008 року був укладений кредитний договір № 206465_cred за умовами якого, відповідач отримала кредит в розмірі 6000,00 доларів США на термін до 08.02.2011 року. З метою забезпечення виконання боржником зобовязань за договором кредиту, між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договір поруки. Позивач вказує, що відповідачем умови договору виконувались не належним чином, у звязку із чим, станом на 12.01.2015 року виникла заборгованість в сумі 13813,90 доларів США з яких: - заборгованість за кредитом 3564,75 доларів США; - заборгованість зі сплати процентів 9576,23 доларів США; - штраф (фіксована частина) 15,87 доларів США; - штраф (процентна складова) 657,05 доларів США. У звязку із викладеним, просять суд стягнути солідарно із відповідачів на їхню користь заборгованість за договором кредиту в сумі 13813,90 доларів США. Представник позивача у судове засідання не з"явився, скерував до суду заяву у якій просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та розглянути цивільну справу у його відсутність. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON], яка діє від свого імені та від імені [PERSON] в судове засідання не зявилась, проте надіслала до суду заяву в якій вказує, що в 2010 році на користь ПАТ «Приватбанк» вже було стягнуто наявну заборгованість за аналогічним позовом. Також просить застосувати до позовних вимог строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно укладеного та в установленому порядку підписаного кредитного договору № 206465_cred від 08.02.2008 року відповідачу було надано кредит в розмірі 6000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 08.02.2010 року. (а.с.9-13). З метою забезпечення виконання боржником своїх зобовязань перед банком, між останнім та [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки № 206465_cred від 08.02.2008 відповідно до якого, у випадку невиконання боржником своїх обовязків перед кредитором, боржник і поручителі виступають як солідарні боржники. (а.с.14-15) З розрахунку видно, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 12.01.2015 року становить 13813,90 доларів США, однак з такими висновками позивача погодитись не можна зважаючи на наступне.(а.с.3-4). Відповідно ст.ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 553, 554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязка. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не втановлюється договором поруки. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно порушила умови кредитного договору, та у банку виникло право вимоги до боржника та її поручителів, як солідарних боржників. Проте, як встановлено із матеріалів справи, рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 01.12.2010 року із тих самих відповідачів, а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже було стягнуто забогованість в розмірі 46661,43 гривні (5899,49 доларів США), яка виникла внаслідок порушення умов кредитного договору № 206465_cred. Таким чином встановлено, що вже існує рішення суду у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет позову і з тих самих підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Таким чином, оскільки вже ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості з тих самих осіб за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, до того ж і не є можливим повторно стягнути тіло кредиту. Разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких умов позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. Що стосується прохання відповідача [PERSON] про застосування до позовних вимог строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за забов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що відповідно до умов договору, позивач надав позичальнику кредитні кошти на строк з 08.02.2008 року по 08.02.2010 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України) Як встановлено вище, даний позов не підлягає задоволенню у звязку із відсутністю підстав для стягнення вказаних позивачем сум. У випадку наявності підстав для стягнення заборгованості, за умови звернення відповідача із заявою про застосування строків позовної давності, суд, дослідивши кредитний договір, визначивши початок перебігу позовної давності та встановивши його сплив мав би можливість застосування такого строку та ухвалення рішення відповідно до положень ст. 267 ЦК України. Проте, за умов, коли позивачу відмовлено у позові у звязку із безпідставністю вимог, суд позбавлений можливості для застосування норм глави 19 ЦК України та вважає про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні заявленого клопотання. Таким чином, оцінивши належні та допустимі докази по справі, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. На підставі наведеного, ст.. ст. 261, 267, 509, 526, 530, 553, 554, 598, 611, 610, 625, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed