Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом в якому просила стягнути з [PERSON] на своє утримання щомісячно аліменти в розмірі 1/5 частки всіх видів його заробітку (доходу), починаючи від дня подачі позовної заяви та до досягнення сином [PERSON], [INFO] трьох років. Позов мотивований тим, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, в період якого у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що не має змоги працювати оскільки на її утриманні перебуває малолітня дитина, тому потребує матеріальної підтримки. Відповідач ухиляється від свого обовязку утримувати своїх дітей та дружини, що й стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. Позивач до судового засідання не з'явилась, однак до суду подала заяву в якій просила суд розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав просив суд відмовити в його задоволенні. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі в період якого у них народилось двоє синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що на утримання дітей з відповідача стягуються щомісячно аліменти в сукупному розмірі 1/2 частки всіх видів його заробітку (доходу). Згідно свідоцтва прро народження ( на 6 а.с. ) 28.10.2018 року у сторін народився син [PERSON] . Відповідач стверджує, що сторонипроживають однією сім"єю, ведуть спільне господарство. З матеріалів справи вбачається, що сторони разом із своїми дітьми проживають за однією адресою та ведуть спільне господарство ( довідка на 7 а.с.). До правовідносин, які виникли, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. В супереч вимог ст. 81 ЦПК України позивач не довела необхідності стягнення коштів на її утримання. Так , народження дитини та догляд за малолітньою дитиною не є беззаперечним фактом необхідності стягнення коштів на утримання. Суд вважає, що для задоволення вимог належить надати докази окремого проживання, ухилення відповідача від утримання позивача. За змістом ст. 128 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - пятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. 75 % процентів заробітної плати відповідача може бути стягнута з відповідача тоді, коли він окрім сплати адліментів по кільком виконавчим листам відбуває покарання у вигляді виправних робіт. Суд приймає до увагим те, що з відповідача на разі утримується 50% заробітку та вважає, що позивач не надала доказів того, що відповідач може надавати їй матеріальну допомогу. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При визначенні підстав стягнення аліментів матеріальне становище дружини, з якою проживає дитина, правового значення не має, а вирішальним є наявність у чоловіка - батька дитини надавати матеріальну допомогу дружині. Як вбачається з наявних у справі доказів з відповідача стягується половина заробітку на сплату аліментів на утримання синів. Таким чином стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини суперечитиме граничному розміру відрахувань з доходу платника аліментів. В позові позивачка зазначила, що відповідач є працездатним та працевлаштований, разом з тим жодних доказів, які підтверджують її ствердження не надала, і в справі немає доказів щодо матеріального стану відповідача, його працездатність, будь-яких інших доказів, які дають підстави встановити можливість відповідача надавати матеріальну допомогу позивачці. За таких обставин суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати належить компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed