Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У березні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати розпорядження виконкому Полтавської міської ради відділу обліку, розподілу та приватизації житла № 96 від 20.03.13 року про передачу [ADDRESS] у власність [PERSON] і рішення реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції про реєстрацію права власності на зазначену квартиру за [PERSON], визнати за нею право користування спірною квартирою і зобов'язати ЖЕО №2 зареєструвати її у спірній квартирі та зобов'язати [PERSON] передати їй ключі від квартири. У червні 2014 року позивачка доповнила свої вимоги і просила визнати незаконним рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради № 44 від 11.02.13 року про переведення особового рахунку на спірну квартиру із [PERSON] на [PERSON] У обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що проживала та перебувала квартиронаймачем [ADDRESS]. У грудні 1984 року після закінчення учбового закладу її направлено на роботу у Сахалінську область, яка прирівняна до районів Крайньої Півночі на підставі строкової трудової угоди. Право користування житловою площею у спірній квартирі [PERSON] забронювала і отримала охоронне свідоцтво. Із того часу, за характером її роботи, дія броні та охоронного свідоцтва продовжувалися. Останнє охоронне свідоцтво нею отримано на період із 25.09.09 року по 6.11.12 року. У спірній квартирі зареєстрований і мешкає її син - [PERSON], який до квартири її не допускає та чинить перешкоди у користуванні житлом. Також їй стало відомо, що [PERSON] приватизував квартиру без її участі та згоди лише на своє ім'я, чим порушив її право на участь у приватизації житла. Посилалася на те, що строк охоронного свідоцтва скінчився 6 листопада 2012 року, а тому за нею зберігалося право користування квартирою до 6 травня 2013 року, проте 11.02.13 року виконавчий комітет Київської районної у м. Полтаві ради без її згоди прийняв рішення про переоформлення особового рахунку із [PERSON] на [PERSON] Справа розглядалася судами неодноразово. У травні 2016 року представник позивача остаточно уточнив свої вимоги, просив визнати незаконним рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради №44 від 11.02.13 року про переведення особового рахунку на спірну квартиру із [PERSON] на [PERSON], визнати протиправним та скасувати розпорядження виконкому Полтавської міської ради відділу обліку, розподілу та приватизації житла № 96 від 20.03.13 року про передачу [ADDRESS] у власність [PERSON], визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім'я [PERSON] і стягнути судові витрати. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 19 травня 2016 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено нового власника спірної квартири - [PERSON] та у якості третьої особи - ЖЕО № 2. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26 травня 2016 року зазначену справу об'єднано із справою за позовом [PERSON] до виконкому Київської районної у м. Полтаві ради, Управління майном міста виконкому Полтавської міської ради про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів місцевого самоврядування. У цій справі позивачка посилалася на те, що незаконними діями відповідачів під час приватизації спірної квартири вона позбавлена права на житло та змушена була проживати у знайомих або на вулиці, чим їй заподіяно матеріальну і моральну шкоду. [PERSON] неодноразово уточнювала свої вимоги і за цим позовом, остаточно просила стягнути із відповідачів 124 145 грн. у відшкодування упущеної вигоди від позбавлення участі у приватизації спірної квартири, 300 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 5 300 грн. витрат на правову допомогу. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 26 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення місцевого суду з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового про задоволення заявлених вимог. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню частково. За змістом ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального права. Судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини проживання, прописки та укладення договору житлового найму із [PERSON] на [ADDRESS]. Також місцевим судом правильно встановлені фактичні обставини бронювання житлової площі у спірній квартирі за позивачкою у зв'язку із направленням її на роботу у Сахалінську область, що прирівняна до районів Крайньої Півночі, починаючи із 8.12.84 року по 6.11.12 року. Під час бронювання квартиронаймачем спірного житла до 6.04.94 року перебував батько позивачки [PERSON] а потім сама позивачка. За рішенням виконкому Київської районної у м. Полтаві ради № 138 від 20.04.99 року на підставі заяви [PERSON] особовий рахунок на спірну квартиру переоформлено на її мати [PERSON] Рішенням № 577 від 13.11.12 року виконкому Київської районної у м. Полтаві ради відмовлено [PERSON] у продовженні дії охоронного свідоцтва. На підставі рішення виконкому Київської районної у м. Полтаві ради № 44 від 12.02.13 року квартиронаймачем спірної квартири став відповідач [PERSON], син позивачки. Оскільки на час приватизації квартири [PERSON] був зареєстрований там один, за розпорядженням № 96 від 25.03.13 року відділу обліку, розподілу та приватизації житла виконкому Полтавської міської ради йому видано відповідне свідоцтво про право власності на спірну квартиру. За договором купівлі-продажу від 24.01.14 року спірна квартира відчужена [PERSON] на користь [PERSON] за 248 290 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив із того, що після закінчення дії охоронного свідоцтва протягом 6 місяців позивачка своє право на повернення в квартиру не використала (т.4 абзац 2 а.с. 219 на звороті), не визначилася щодо громадянства, повернення в Україну і реєстрації свого місця перебування в установленому законом порядку (т.4 абзац 6 а.с. 219 на звороті). Крім того, на захист свого порушеного права позивачка звернулася до суду лише 29 березня 2014 року після закінчення 6-місячного строку, встановленого ст.76 ЖК України. (т.4 абзац 2 а.с. 219 на звороті). Між тим, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, як з таким, що суперечить як обставинам справи, так і нормам матеріального права. Із справи убачається, що після відмови у продовженні бронювання спірного житла [PERSON] 11.01.13 року оформила пенсію (т.1 а.с.68) та повернулася в Україну 29.03.13 року, тобто до закінчення 6-місячного строку з моменту припинення дії охоронного свідоцтва (т.1 а.с.13). Як слідує із заяви позивачки від 3.04.13 року до Київського РВ ПМУ УМВС України у Полтавській області, у спірну квартиру її не допустив та перешкоджає користуватися рідний син - відповідач [PERSON] (копія заяви із відміткою службової особи у отриманні т.1 а.с.28, 124). Про наміри повернутися до квартири та перешкоди цьому з боку близьких родичів свідчить чергова заява про продовження терміну дії охоронного свідоцтва, копія рішення про відмову у задоволенні якої отримано нею 4.04.13 року (т.1 а.с.29), скарга прокурору Київського району( т.1 а.с.133), її численні звернення з цього приводу до Київського райвиконкому м. Полтави (т.1 а.с.116,118,122) та інші документальні докази (т.2 а.с.27-125). У квітні 2013 року позивачка звернулася до УГІРФО УМВС України в Полтавській області за дозволом на імміграцію в Україну (т.3 а.с.116,118,122) (т.1 а.с.43). У квітні ж 2013 року [PERSON] подано заяву про реєстрацію місця проживання у спірній квартирі (т.3 а.с.44). Також у квітні 2013 року позивачка зверталася до місцевого суду із позовом про вселення у спірну квартиру (т.3 а.с.47-49). У квітні 2013 року позивачкою подано до суду першої інстанції позов про скасування рішення виконкому, яким їй відмовлено у продовженні дії охоронного свідоцтва на спірну квартиру (т.3 а.с.73-75). За таких обставин висновок місцевого суду про неповернення [PERSON] до квартири протягом 6 місяців з часу припинення дії охоронного свідоцтва та відсутність наміру нею користуватися не відповідає обставинам справи. Наведені обставини свідчать, що позивачка із 1994 року обґрунтовано побоювалася за свої житлові права та активно намагалася їх захистити, а вселитися до квартири не мала можливості унаслідок створення перешкод із боку свого сина - відповідача [PERSON] З огляду на ст.106 ЖК України, зміна договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім'ї провадиться лише за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом із ним. На підставі ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача, зокрема квартир, здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. Відповідно до ст.64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Згідно до ст. 73 ЖК України, жилі приміщення, що їх займають наймачі та члени їх сімей, бронюються при направлені на роботу за кордон - на весь час перебування за кордоном, при виїзді на роботу в райони Крайньої Півночі і в прирівняні до них місцевості - на весь час дії трудового договору, а у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР, - на весь час перебування в районах Крайньої Півночі в прирівняних до них місцевостях. На підставі ст.76 ЖК України, якщо наймач та члени його сім'ї не повернулись у заброньоване жиле приміщення протягом шести місяців після закінчення строку дії броні, договір найму жилого приміщення за позовом наймодавця може бути розірвано в судовому порядку. Також відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Крім того, з огляду на п.2 ч.3 ст. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї і понад шість місяців у випадках, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. На час виникнення спірних правовідносин Сахалінська область, як і райони Крайньої Півночі із 1991 року перебували за державними кордонами України, а тому порушення питання щодо збереження за позивачкою права користування спірною квартирою понад шість місяців на підставі п.2 ч.3 ст.71 ЖК України також не суперечить чинному законодавству. У кожному випадку, на підставі ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться лише в судовому порядку. Місцевий суд також встановив, що строк дії броні позивачки закінчився 6.11.12 року, отже за нею зберігалося право на повернення до спірної квартири до 6.05.13 року. Таким чином, як на час ухвалення рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради №44 від 11.02.13 року про переведення особового рахунку на спірну квартиру, із [PERSON] на [PERSON], так і на час приватизації житла позивачка мала статус тимчасово відсутнього члена сім'ї наймача, за яким зберігається право на житло та згода якого є необхідною для вчинення зазначених дій. За таких обставин вимоги [PERSON] про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради №44 від 11.02.13 року про переведення особового рахунку на спірну квартиру із [PERSON] на [PERSON] відповідають чинному законодавству. Також, з огляду на ст.228 ЦК України, відповідають чинному законодавству вимоги позивачки про визнання недійсним розпорядження виконкому Полтавської міської ради відділу обліку, розподілу та приватизації житла № 96 від 20.03.13 року про передачу [ADDRESS] у власність [PERSON] та наступне визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім'я [PERSON] Оцінюючи заперечення відповідача [PERSON] (т.4 а.с.100-103) апеляційний суд вважає за необхідне зауважити наступне. Правила ст.72 ЖК України щодо виключно судового порядку визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки , з огляду на ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантією права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Так, дійсно, для чергового бронювання житлової площі у як у 2009 так і 2012 році до виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради позивачкою подавалися трудові контракти та клопотання від юридичної особи (т.2 а.с.28-48), яка за офіційними відомостями припинила своє існування ще у 2007 році (т.4 а.с. 104-114). Проте, подача [PERSON] у офіційні органи фіктивних документів з метою бронювання житлової площі не позбавляє її права на судовий порядок визнання такою, що втратила право користування житлом, а державні установи - від обов'язку такого звернення до суду перед застосуванням відповідних правових наслідків. З огляду на п.42 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», що набуло статус остаточного 2.03.11 року, втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві». Між тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що обидва зазначених втручання з боку державних органів у право позивачки на повагу до її житла не були критичними, оскільки безпосередньо не позбавляли її права користування жилим приміщенням і доступу у квартиру та не створювали перешкод у користуванні житлом. На підставі викладеного апеляційний суд вважає доводи скарги [PERSON] у зазначеної частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Свої вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди [PERSON] обґрунтовувала порушенням щодо неї ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у розрізі поваги до житла, стражданнями, що заподіяні незаконними приватизацією і позбавленням житла, позбавленням права на приватизацію квартири, втратою майна, що перебувало у квартирі (т.5 а.с.1-4, 104-108, т.4 а.с.50-51,64-67,165-168,206-210). Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Як встановлено ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідачами за вимогами про відшкодування шкоди у справі [PERSON] обрано виконком Київської районної у м. Полтаві ради, Управління майном міста виконкому Полтавської міської ради. Проте, вирішення питання щодо міри їх відповідальності не є можливим без урахування міри відповідальності третього співвідповідача [PERSON], який власне і звертався до державних органів з приводу переоформлення договору житлового найму, збирав та подавав документи на приватизацію квартири, не допускав у квартиру позивачку, перешкоджав їй користуватися житлом, розпорядився її речами, що перебували у квартирі, продав спірну квартиру та розпорядився коштами від продажу на власний розсуд. Системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що дійсним предметом спору є порушення права [PERSON] на користування спірною квартирою. Будь - які докази попередньої змови відповідачів на порушення житлових прав і позбавлення [PERSON] у справі відсутні. Таким чином, оскільки дії відповідачів, унаслідок яких порушено право позивачки користування спірною квартирою, не є тотожними, ступінь їх вини та відповідальності також не є однаковим, тому відповідальність вони мають нести не солідарну, а лише за ті дії, які ними вчинені. Із справи убачається, що працівникам загального відділу виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради достовірно було відомо про триваючий конфлікт між позивачкою та її сім'єю щодо користування та приватизації спірної квартири(т.1 а.с.116,118,122). За таких обставин рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради №44 від 11.02.13 року про переведення особового рахунку на спірну квартиру із [PERSON] на [PERSON] без згоди тимчасово відсутньої [PERSON], за якою зберігалося право користування квартирою та за відсутності судового рішення про визнання її такою, що втратила право користування житлом є свідомим порушенням приписів ст. 106 ЖК України та він має нести відповідальність за його прийняття. Проте, зазначене рішення само по собі не перешкоджає доступу і користуванню квартирою і зберіганню такого права позивачкою незалежно від її громадянства відповідно до чинного законодавства. Як Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», так і «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян" не містять будь яких повноважень органу приватизації щодо збору або перевірки достовірності наданих заявниками документів. З огляду на наведене, відповідальність за достовірність наданих документів несуть самі заявники, а у цьому випадку [PERSON] Сам факт приватизації квартири на [PERSON] не позбавляв [PERSON] права користування зазначеною квартирою на правах члена (колишнього члена) сім'ї власника. На час винесення розпорядження органу приватизації не було відомо про фіктивний характер довідок [PERSON] щодо складу осіб, що зареєстровані і мають право користування квартирою та були відсутні підстави для припущень що зазначена довідки ретроспективно будуть визнані недійсними рішенням Київського районного суду від 9 березня 2016 року. За таких обставин, вина Управління майном комунальної власності міста виконавчого комітету Полтавської міської ради у незаконної приватизації спірної квартири відсутня, проте він має нести відповідальність спільно із [PERSON] без власної вини з огляду на ст. ст.1167,1173 ЦК України. Відповідно до ст.23 ЦК України, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди апеляційний суд ураховує характер правопорушень, вчинених кожним із відповідачів щодо житлових прав [PERSON], глибину її фізичних та душевних страждань, погіршення житлових умов потерпілої, позбавлення її можливості повноцінної реалізації житлових прав, ступеня вини осіб, яки завдали моральної шкоди, у випадку коли вина є підставою для відшкодування, а також ураховує інші обставини, які мають істотне значення. Системний аналіз обставин справи свідчить про те, що втручання з боку державних органів у право позивачки на повагу до її житла не були критичними, оскільки безпосередньо не позбавляли її права користування жилим приміщенням, не позбавляли доступу у квартиру і не створювали перешкод у користуванні житлом. Будь - яких рішень згідно до ст.72 ЖК України про визнання позивачки такою, що втратила право користування [ADDRESS] унаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, до цього часу не виносилося. Ухвалою Київського районного суду від 8 листопада 2013 року позов [PERSON] до [PERSON], виконкому Київської районної у м. Полтаві ради, комунального підприємства ЖЕО №2 Полтавської міської ради, [PERSON], виконкому Полтавської міської ради про вселення у спірну квартиру та право користування квартирою залишено без розгляду за повторною неявкою позивачки та її представника. Ухвалою Київського районного суду від 25 березня 2013 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], територіальної громади міста у особі Полтавської міської ради за участю третьої особи приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу КОЛОТІЛОВА О.М. про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна недійсним та вселення до житлового приміщення закрито за відмовою позивачки від позову. Вимог щодо відшкодування моральної шкоди до КП ЖЕО №2, яке видало [PERSON] довідки без зазначення позивачки, як тимчасово відсутньої особи, за якою зберігається право користування житловою площею не заявлялось. Під час розгляду справи позивачка письмово наполягала, що її претензії стосовно відшкодування матеріальної і моральної шкоди заявлені лише до державних органів, а [PERSON] за цими вимогами є лише третьою особою. Наведене свідчить про відсутність юридичного інтересу позивачки щодо користування спірною квартирою та відсутність будь- яких вимог матеріального і морального характеру до [PERSON], який саме і не допускав [PERSON] до квартири, перешкоджав у користуванні нею, розпорядився речами, що перебували у квартирі, отримав та надав органу приватизації фіктивні довідки, на підставі яких видане відповідне розпорядження, приватизував квартиру та продав її, розпорядившись коштами на власний розсуд. Наведене дає підстави для обґрунтованих сумнівів у обсягу та щирості моральних страждань, викладених [PERSON] у обґрунтування позовних вимог. За таких обставин, з огляду на принцип розумності, добросовісності і справедливості, викладений у ст.3 ЦК України, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачці рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради №44 від 11.02.13 року про переведення особового рахунку на спірну квартиру із [PERSON] на [PERSON] без згоди тимчасово відсутньої [PERSON], за якою зберігалося право користування квартирою та за відсутності судового рішення про визнання її такою, що втратила право користування житлом у 5 000 грн. Також

Outcome: partial