Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив наступне. Позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідач по справі - син позивача, зареєстрований в квартирі, але фактично не проживає в ній з 03.07.2011 року та по теперішній час. Ще в 2011 році позивач звертався до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з реєстрації (виписався) з належної позивачеві квартири, однак його звернення відповідач ігнорував чим порушив право позивача як власника будинку. Наразі зв`язок з відповідачем відсутній. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач до судового засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, про причини неявки суд не інформував. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами. Судом встановлено, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 03.12.2004 року, зареєстрованому в реєстрі за №5686 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно БІТ м.Дзержинська №5855098 від 15.12.2004 реєстраційний номер 38573 14 номер запису 1 1 в книзі 4. Відповідач по справі - син позивача, зареєстрований в квартирі за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №197/89 від 06.07.2021. Фактично відповідач не проживає у вказаній квартирі з 03.07.2011 року та по теперішній час, що підтверджується актом про фактичне проживання (не проживання) особи від 07.07.2021 року, складеним сусідами та посвідчений Торецькою військово-цивільною адміністрацією Бахмутського району Донецької області. Позивач звертався до відповідача з проханням, щоб він добровільно знявся з реєстрації (виписався) з належної позивачеві квартири, однак його звернення відповідач ігнорував чим порушив право позивача як власника будинку. Наразі зв`язок з відповідачем відсутній. Відповідно до вимог ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавлення володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16,386,391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379,382 ЦК України). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннямист.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення,ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований в спірній квартирі, чим порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності. Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють данні правовідносини, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим, обставини, зазначені в позовній заяві, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі ст. 319,321,391,405 ЦК України,

Outcome: approved