Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулась з позовними вимогами до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення належної їй частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS] у розмірі 68% від вартості житла в цілому, що складає 25770 грн. Вимоги мотивувала тим, що спірна квартира належить сторонам у даній справі згідно свідоцтва про право власності від 29.11.1996 року, однак всі роки в належному стані квартиру підтримувала лише вона , проводила її ремонти, внаслідок чого збільшилась вартість квартири, а тому на підставі положень ч.2 ст. 372 ЦК України, її частка у праві власності має бути збільшеною. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2014 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано право власності на 1/5 частку квартири [ADDRESS], в задоволенні вимог про виділ частки майна, що є у спільній сумісній власності, відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати рішення суду першої інстанції , посилаючись на те, що суд вийшов за межі заявленого нею позову та вирішив вимогу про виділення частки майна в натурі, в той час, коли такої вимоги нею заявлено не було, а її вимогу про встановлення ідеальної частки у праві власності на майно, з урахуванням здійсненого нею поліпшення спільного майна, - безпідставно залишено без задоволення. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 вересня 2014 року, з ухваленням апеляційним судом нового рішення, виходячи з наступного. Постановивши судове рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира належить сторонам у справі на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 листопада 1996 року , на праві спільної сумісної власності , а тому при вирішенні спору судом було застосованого норми матеріального прав, що регулюють указаний вид спільної власності. Проте, зазначені висновки суперечать матеріалам справи, оскільки згідно свідоцтва про право власності на спірну квартиру, копія якого мається у справі на аркуші 15, спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, однак норми матеріального права, якими врегульовано відносини спільної часткової власності судом застосовано не було. Крім зазначеного, в порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства, прописаного у ст. 11 ЦПК України, суд вийшов за межі позовних вимог та на власний розсуд розглянув вимоги про виділення частки майна в натурі, в той час, коли таких вимог позивачем заявлено не було. Враховуючи наведені обставини, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, як це вимагається правилом ст. 213 ЦПК України. З матеріалів справи встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.1996 року квартира [ADDRESS] належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності ( а.с.15), що відповідає волевиявленню учасників приватизації та приписам ч.2 ст.8 Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду". Питання про визначення часток у праві спільної часткової власності, врегульовані ст. 357 ЦК України. За загальним правилом вказаної правової норми, частки у праві спільної часткової власності є рівними, саме про це й зазначено у свідоцтві про право власності на житло. Між тим, положеннями ч.3 ст.357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, але, за умови, що поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників , з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження її доводів про істотне поліпшення спірного майна, витрату на ці поліпшення коштів а також наявність згоди всіх учасників спільної часткової власності на здійснення такого поліпшення. Враховуючи наведене , апеляційний суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визначення її частки у праві власності в розмірі 68% від вартості житла в цілому не є доведеними. Втім, враховуючи ту обставину, що у свідоцтві про право власності на житло не визначено конкретного розміру частки позивача у праві власності і такий позов нею заявлено у даній справі , апеляційний суд знаходить, що , виходячи з положень ст. 357 ЦК України, з урахуванням заявлених позовних вимог, позовні вимоги [PERSON] мають бути задоволені частково, в частині визначення розміру її частки, належної згідно свідоцтва про право власності на житло. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: partial