Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він був прийнятий на роботу в спецуправління №14 тресту «Укртрубопроводстрой» на посаду електрозварювальника, яке в майбутньому було реорганізовано в спецуправління №14 ВАТ «Фірма Нафтогазбуд». 02.12.2013 року позивач був звільнений з роботи за угодою сторін згідно наказу №07/140-к від 02.12.2013 року, однак при звільнені відповідач не провів із ним повного розрахунку та не виплатив заборговану заробітну плату. Згідно довідки від 28.10.2014 року заборгованість по заробітній платі та розрахункових становить 4608,54 грн. Відповідач відмовився надати відомості про середньомісячну заробітну плату, яка за його розрахунками виплачувалася в середньому від 7,5 до 8 тис. грн. Так як відповідач дану суму не виплатив в добровільному порядку, то просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку в сумі 124\~608,54 грн. Позивач надав в судове засідання заяву про збільшення позовних вимог посилаючись на те, що відповідачем по справі було подано довідку про нарахування середньої зарплати за несвоєчасну виплату розрахункових за травень 2015 року. Оскільки в даній довідці вказано розмір середньої заробітної плати в розмірі 8765,04 грн., то позивач збільшує позовні вимоги та просить стягнути на його користь 140 240,64 грн. середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. Розгляд справи просить проводити у його відсутності. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання про що свідчать повідомлення про отримання судової повістки, причини своєї відсутності не повідомив, а тому суд визнає неявку відповідача без поважних причин (а.с.30,41). Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Відповідачем подано заперечення, в якому позов не визнають посилаючись на те, що після звільнення [PERSON] з роботи з ним не було проведено остаточний розрахунок в сумі 4\~608,54 грн. Вищевказана сума погашалась частково, остаточна сума заборгованості була виплачена позивачу 30.04.2015 року. Представник відповідача не погоджується з твердженням позивача, що його середній заробіток становив 7\~500,00 грн. на місяць, оскільки така сума нічим не підтверджена. З довідки про нарахування заробітної плати вбачається, що середня заробітна плата позивача становить 24,76 грн. і з урахуванням кількості прострочених днів (354 дні) позивач може вимагати 8\~765,04 грн. за несвоєчасне проведення всіх виплат при звільненні з роботи, а не 124\~608,54 грн. В день звільнення 02.12.2013 року позивач був відсутній на роботі, а тому провести повний розрахунок з [PERSON] в день звільнення не було змоги через його відсутність. Лише 16.10.2014 року позивач звернувся за місцем роботи з вимогою про проведення розрахунку. Таким чином у відповідача відсутня вина у несвоєчасному проведенні розрахунку з позивачем до 16.10.2014 року (а.с.42-43). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах та був прийнятий на роботу в спецуправління №14 тресту «Укртрубопроводстрой» на посаду електрозварювальника, яке в майбутньому було реорганізовано в спецуправління №14 ВАТ «Фірма Нафтогазбуд», про що є відповідні записи у трудовій книжці (а.с.3-5). 02.12.2013 року позивач був звільнений з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін згідно Наказу № 07/140-к від 02.12.2013 року (а.с.5). В силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В порушення вимог даної статті відповідач не виплатив позивачу заробітну плату та розрахункові, що привело до боргу по зарплаті та розрахункових в сумі 4608,54 грн., що підтверджено довідкою відповідача № 09-4/260 від 28.10.2014 року (а.с.2). Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у день його звільнення або якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь працівника, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також у відповідності постанов Верховного Суду України № 6-64цс 13 та 6-114цс 13 предметом яких були спори про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ВСУ зробив правові висновки, в яких крім вище перелічених правових норм зазначено, що нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у звязку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника. Отже, за відсутністю спору щодо розміру заборгованої заробітної плати і розрахункових в сумі 4608,54 грн., відшкодування за час затримки виплати підлягає в повному обсязі, виходячи з середньомісячного заробітку позивача. Згідно довідки про нарахування середньої зарплати за несвоєчасну виплату розрахункових вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 30.04.2015 року (а.с.37) А тому,\~ позивачу слід нарахувати середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати, що передбачено ст. 117 КЗпП України, за період з 02.12.2013 року по 30.04.2015 року виходячи з середньомісячної заробітної плати в розмірі 8765,04 грн. (а.с.37), що буде становитиме 140\~240,64 грн. Всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України відповідач не надав суду переконливих доказів відсутності своєї вини в несвоєчасному розрахунку з позивачем. Доводи відповідача про те, що середня заробітна плата позивача за попередні два місяці до звільнення становить 24,76 грн., з яких слід виходити при розрахунку середнього заробітку за час затримки є безпідставні, так як у поданій ними ж довідці чітко зазначено середній заробіток в розмірі 8765,04 грн. (а.с.37). Зазначене також підтверджується наданими позивачем виписками по картковому рахунку [NUMBER] за період 2013 року, де відображено суми надходжень заробітної плати (а.с.46-53). Також не заслуговують на увагу посилання відповідача, що позивач лише 16.10.2014 року звернувся за місцем роботи з вимогою проведення розрахунку, оскільки відповідач у відповідності ст.116 КЗпП зобовязаний був не пізніше наступного дня провести повний розрахунок з позивачем. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved