Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

покликаючись на те, що будинок є спадковим майном, перебуває у спільній частковій власності сторін, але відповідач її рідний дядько відмовляється мирно вирішити даний спір, позивач у поданій до суду 08 липня 2015 року позовній заяві просить виділити їй в натурі ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, що по вул.Шевченка, 24 в с.Тайкури Рівненського району Рівненської області. Вказаний будинок розділений на дві частини, кожна з яких має однакову кількість кімнат, кухню та власний вхід, але [PERSON] неправомірно вселив в її частину будинку свою доньку. Відповідач 15 грудня 2015 року подав до суду письмові пояснення, де вказує, що фактично ніякого спору не має, з його сторони заперечення будь-яких фактів чи перешкоджань щодо прав [PERSON] в користування будинком не було і тому даний будинок, який належить сторонам, помилково називати «спірне приміщення». Стверджує, що у всьому будинку проживають його неповнолітні онуки, тому їх права будуть порушені при задоволенні позову, як і позивач не має дозволу на перепланування будинку, хоча не заперечує, що будинок фактично побудований відразу для двох сімей, жодних перепланувань не потребує. Всіх учасників судового процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання відповідач повторно не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. У поданій до суду заяві представник позивача просить справу слухати у відсутність сторони позивача, позов підтримує, просить виділити позивачу частину другого співвласника по другому варіанту поділу. Зважаючи, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу за відсутності сторін та у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з"ясувавши обставини та дослідивши представлені сторонами докази по справі, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.16 ЦК України звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Вимоги ст.214 цього Кодексу зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Отже, предметом даного спору є об'єкт нерухомого майна будинок №24, що по вул.Шевченка в с.Тайкури Рівненського району Рівненської області. Суть позову полягає у виділі частки зі спільної часткової власності та її припиненні. Судом встановлено, що позивач згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11 грудня 2014 року, є власником ? частини житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Шевченка, 24 в с.Тайкури Рівненського району Рівненської області. Відповідно до технічного паспорту позивачу та відповідачу належить по ? частині вказаної власності. Спільна часткова власність на даний будинок виникла 11 грудня 2014 року в результаті отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері [PERSON]В - рідної сестри відповідача на ? вказаного майна. За результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи експертом [PERSON] надано висновок №51104/2_ФМ від 10 листопада 2015 року, з якого вбачається, що поділ будинку в натурі можливий, оскільки кожній із сторін може бути виділено ізольовані жилі та підсобні приміщення з самостійними виходами, які відповідають їх часткам в спільній частковій власності. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.367 ЦК України та ст.88 ЗК України поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов'язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Поява нового власника і нового (видозміненного) об'єкта права власності обумовлює необхідність державної реєстрації такого договору. Відповідач не бажає за домовленістю вирішити порядок володіння та користування будинком, а також укладати відповідний договір, тому другий співвласник звернувся з вимогою про поділ майна безпосередньо до суду, попередньо спробувавши добровільно врегулювати питання. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК України). За змістом ч.4 ст.10 ЦПК України на суд покладено обов'язок сприяти всебічному та повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. З аналізу ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України випливає, що правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суду слід встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Однак якщо один із співвласників виявив бажання, незалежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про виділ спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що правовідносини сторін регулюються вказаною нормою. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України. Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Що ж стосується існуючої у співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені у ст.ст.364, 367 ЦК України, як способи реалізації цієї правомочності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі №6-12цс13, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Ч.1 ст.364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Позивач отримала свідоцтво про право на спадщину, у встановленому законом порядку зареєструвала право власності на спадкове майно, а відтак набула права власності на спадщину та правового статусу співвласника спадкового майна. Не має сумнівів, що вказана садиба належить лише [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, їх частки рівні. У зв'язку з цим не можуть бути порушені права неповнолітніх онуків відповідача, які, зі згоди власника, можуть користуватися саме його власністю. З висновку судової будівельно-технічної експертизи встановлено, що фактичний поділ будинку в натурі з технічної точки зору можливо здійснити таким чином: до першої частини входять: 1-1 коридор 5,30 м2, 1-2 кухня 2,80 м2, 1-3 житлова кімната 12,40 м2, 1-4 житлова кімната 15,35 м2 ( разом 35,85 м2 ); до другої частини входять: 1-5 житлова кімната 9,55 м2, 1-6 житлова кімната 18,30 м2, 1-7 котельня 4,30 м2, 1-8 коридор 3,70 м2 ( разом 35,85 м2 ). Запропоновані два можливі варіанти виділу приміщень, а саме згідно першого варіанту для забезпечення виділу необхідно перенести перегородку, яка є між приміщеннями 1-3 та 1-6 та переглянути влаштування інженерних мереж; згідно другого перенести перегородку між приміщеннями 1-4 та 1-5, замурувати дверний проріз між приміщеннями 1-3 та 1-6 та переглянути влаштування інженерних мереж. Судом встановлено, що висновок експерта містить докладний опис проведеного експертом дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань. Оцінивши висновок відповідно до ст.212 ЦПК України, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновків чи суперечливість його іншим матеріалам справи. Висновок експерта сумніву у суду не викликає, сторони його не оспорювали, тому його слід вважати належним та допустимим доказом у справі. Суд враховує, що відповідно до роз'яснень, викладених у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (ст.152 ЖК України). На думку суду, запропоновані експертом роботи не потребують такого дозволу, оскільки не є переобладнанням чи переплануванням в розумінні цих понять, не вказує на це і експерт. Розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки відповідно до часток співвласників встановлена висновком судової будівельно-технічної експертизи. Ці обставини є визначальними для вирішення спору. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність порушеного цивільного права позивача. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Сторони не дійшли згоди щодо порядку володіння й користування майном, яке є їх спільною частковою власністю, а відтак реальний розподіл спірного будинковолодіння можливий згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи. Враховуючи побажання позивача, суд вважає, що є законні підстави виділити половину будинку за її бажанням по другому варіанту поділу, визначеному висновком експерта. Позивачу передається у власність приміщення, яке є квартирою в розумінні ст.382 ЦК України. Оскільки позивач, як інвалід другої групи, звільнена від сплати судового збору при подачі позову, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі 487 грн. 20 коп. З огляду на викладене, на підставі ст.364 ЦК України,

Outcome: approved