Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

\~\~Прокурор м. Черкаси звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що прокуратурою м. Черкаси проведена перевірка дотримання Черкаською міською радою вимог земельного законодавства при виділенні та використанні земельних ділянок у кварталі № 137 між вулицями Золотоніською, Грузиненка, Ціолковського та Мініна і Пожарського (мікрорайон «Соснівка») в м. Черкаси. Рішенням Черкаської міської ради від 24.03.2006 № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ([PERSON] та інші)» за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект» та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 16.03.2006 № 1370, передано безоплатно громадянці [PERSON] у власність земельну ділянку, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1000 кв. м., яка розташована у кварталі № 137 по вул. Грузиненка у м. Черкаси за рахунок земель Черкаської міської ради. На підставі зазначеного рішення, [PERSON] отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку. Прокурор зазначає, що рішення не відповідає вимогам закону та має бути визнане судом незаконним та скасовано, з огляду на наступне. Відповідно до генерального плану міста Черкаси, затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від 29.03.1984 року № 144, вказана земельна ділянка загальною площею 8,7966 га знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто являє собою землі загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено. Згідно п. «а», ч. 3 ст.83 Земельного кодексу України (в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення) земельні ділянки, запроектовані генеральним планом міста Черкаси за функціональним призначенням під землі зелених насаджень загального користування населеного пункту, не можуть передаватися у приватну власність. Виділення спірної земельної ділянки, можливе було, лише за результатами розгляду містобудівного обґрунтування розміщення обєкта, не передбаченого містобудівною документацією, яким би обґрунтовувалась можливість зміни функціонального призначення території, за умови затвердження останнього у встановленому порядку відповідно до п. 3.1 та 3.5 ДБН Б. 1.1-4-2002 Черкаською міською радою, посадові особи управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Черкаської міської ради мали право надати позитивні висновки щодо можливості виділення у приватну власність під індивідуальну житлову забудову вказані земельні ділянки. Згідно інформації директора департаменту містобудування Черкаської міської ради від 20.02.2013 року за № 1828-01-21 містобудівне обґрунтування під індивідуальну житлову забудову у кварталі № 137 відсутнє. Управлінням містобудування та архітектури Черкаської обласної державної адміністрації висновку щодо можливості затвердження зміни до генерального плану м. Черкаси, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСРС від 29.03.1984 року № 144 в частині зміни функціонального призначення території зелених насаджень загального користування на площі розміщення та відведення земельної ділянки під індивідуальну житлову забудову між вулицями Золотоніською, Грузиненка, Ціолковського та Мініна Пожарського (мікрорайон «Соснівка») по вул. Грузиненка у м. Черкаси згідно вимог п. 3.7 ДБН Б. 1.1-4-2002 не надавалось. Вивченням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] встановлено, що в порушення ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України в редакції від 02.03.2006 року, проект відведення земельної ділянки не погоджувався із природоохоронним органом. Проте, у порушення вказаної вище норми генеральним планом населеного пункту не передбачено забудову вказаної земельної ділянки, а містобудівне обґрунтування не розроблялось та не затверджувалось. Крім того, факт незаконного відчуження Черкаською міською радою спірної земельної ділянки підтверджується висновком Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області від 21.02.2013 року № 636, в якому зазначено, що дійсна земельна ділянка знаходиться на території зелених насаджень загального користування, а тому не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову. Разом з тим, відповідно до оскаржуваного рішення, спірна земельна ділянка була передана [PERSON] безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, що відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України відносяться до земель житлової та громадської забудови. Вважає, що при винесенні оскаржуваного рішення допущено порушення вимог ст. 52 Земельного кодексу України, якою встановлено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Оскільки спірне рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24.03.2006 суперечить актам цивільного законодавства, то останнє, має бути визнане незаконним та скасоване судом. Також, у звязку з невідповідністю рішення Черкаської міської ради № 9-279 від 24.03.2006 року, яке лягло в основу акту про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку № ЯГ 627246 від 20.09.2006 загальною площею 1000,0 м2 повинен бути визнаний судом недійсним зі скасуванням його державної реєстрації. А земельна ділянка, повернута власникові, тобто Черкаській міській раді. Разом з тим, перевіркою встановлено, що [PERSON] 23.06.2006 уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки № 2659. На час звернення до суду, спірна земельна ділянка перебуває у власності [PERSON] на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу, та на її імя видано державний акт серії ЯГ 627246 від 20.09.2006 року. Незаконне надання земельної ділянки площею 1000,0 кв. м., яка знаходиться в адміністративних межах м. Черкаси з володіння територіальної громади (належного власника спірного майна) поза її волею, крім вищевикладених обставин та матеріалів справи, доводиться також матеріалами кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР 25.02.2013 прокуратурою м. Черкаси відносно службових осіб управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Черкаської міської ради з правовою кваліфікацією передбаченою ч. 3 ст. 365 КК України. Просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ([PERSON] та інші)» в частині безоплатної передачі громадянці [PERSON] земельної ділянки площею 1000,0 м2 по вул. Грузиненка в м. Черкаси, вартістю 276 180,00 грн., для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати незаконним та скасувати пункт 1 додатку до рішення Черкаської міської ради від 24.03.2006 № 9-279 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність ([PERSON] та інші)», щодо безоплатної передачі громадянці [PERSON] земельної ділянки площею 1000,0 м по вул. Грузиненка в м. Черкаси, вартістю 276 180,00 грн.; визнати недійсними державний акт серії ЯГ № 627246 виданий 20. 09. 2006 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1000,0 м.кв., розташовану за адресою: м. Черкаси, вул. Грузиненка, вартістю 276 180,00 грн. та скасувати його державну реєстрацію; витребувати у [PERSON] земельну ділянку площею 1000,0 м2, вартістю 276 180,00 грн. розташовану за адресою: м. Черкаси, вул. Грузиненка та яка належить останньому на підставі державного акту серії ЯГ № 627246 від 20. 09. 2006 року на користь Черкаської міської ради. В судовому засіданні прокурор Чухало О.В. заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задоволити. Представник Черкаської міської ради [PERSON] позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволені, вказав, що позивачем невірно визначено статус земельної ділянки, генеральний план міста Черкаси, затверджений постановою Ради Міністрів Української PCP від 29.03.1984 року № 144, діяв до 2000 року, спірна ділянка не має статусу парко-рекреаційної зони. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] позов не визнав, вказав, що 23.06.06 року [PERSON], у встановленому законом порядку, на підставі договору купівлі-продажу № 2659 було придбано земельну ділянку площею 1000 м2 по вул. Грузиненка у м. Черкаси. Купівлю зазначеної земельної ділянки було здійснено у [PERSON], якій зазначена земельна ділянка належала на праві приватної власності на підставі державного акту серії ЯГ № 532766 від 29 березня 2006 року, отже на законних підставах. Після купівлі зазначеної земельної ділянки [PERSON] було здійснено її державну реєстрацію, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 20.09.06 року серії ЯГ № 627246. Таким чином, відповідно до вимог ч. 2 ст. 323 ЦК України, право власності на зазначену земельну ділянку [PERSON] набуто правомірно, а саме на підставі правочину, укладеного з особою, яка, відповідно до чинного державного акту про право власності, мала повноваження щодо розпорядження цією земельною ділянкою. Отже, [PERSON] є добросовісним набувачем цього майна. Просив суд відмовити прокурору у задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] та третя особа належним чином повідомлені в судове засідання не зявились, причини неявки суду не відомі, з заявами до суду не звертались. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, в результаті повного та всебічного їх дослідження суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Черкаської міської ради № 9 279 від 24.03.2006 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 1000 кв.м. по вул. Грузиненка в м. Черкаси для житлової та громадської забудови. На підставі зазначеного рішення [PERSON] одержала державний акт про право приватної власності на землю. 23.06.2006 року [PERSON] уклала зі [PERSON] договір купівлі-продажу вищевказаної земельної ділянки, а остання в подальшому оформила державний акт на неї (акт серії ЯГ № 627246 від 20.09.2006 р. ). Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі : землі житлової та громадської забудови й землі рекреаційного призначення та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самовряду3вання відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 ЗК України). У відповідності зі статтею 39 ЗК України передбачено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Відповідно до ст. 140 Конституції України, ст.ст.6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальна громада, як первинний субєкт самоврядування здійснює функції самоврядування через представницький орган, - раду відповідного рівня, до компетенції якої, за приписами ст. 26 цього Закону, віднесено вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин. Із тексту оскаржуваного рішення вбачається, що п. 2 рішення Черкаської міської ради міської ради від 24.03. 2006 року № 9-279 земельні ділянки, які передавались у власність за основним цільовим призначенням віднесено до категорії земель житлової та громадської забудови. У відповідності з пунктом 1 цього\~рішення\~земельні ділянки передані громадянам безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд згідно з додатком. На час звернення до суду, спірна земельна ділянка перебуває у власності [PERSON] згідно укладеного договору купівлі-продажу. Статею19 Земельного Кодексу України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики та іншого призначення. Відповідно до\~ст. 20 Земельного кодексу України\~в редакції, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення Черкаською міською радою, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення /викуп/ земель і затверджує проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 Земельного кодексу України). Тобто, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення. Статтею 51 Земельного кодексу України\~встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів. Землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (ч. 1\~ст. 52 Земельного кодексу України). Частиною 2\~ст. 52 Земельного кодексу України\~в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення визначено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Згідно із п. а ч. 3\~ст. 83 Земельного кодексу України\~до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, парки, сквери, бульвари. Також в с удовому засіданні встановлено, що згідно із Генеральним планом розвитку м. Черкаси, що був затверджений\~постановою Ради Міністрів Української РСР № 144 від 29 березня 1984 р., земельна ділянка, що розташована в межах вулиць Золотоніська, Грузиненка, Ціолковського та Мініна Пожарського в кварталі № 137 (мікрорайон Соснівка) в м. Черкаси, загальною площею 8,7966 га, знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто є землею загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено. У пояснювальній записці до вказаного плану зазначено, що розрахунковий строк виконання цього плану складає 20 років (до 2000 р.). Однак, цей Генеральний план фактично був чинним до 29 грудня 2011 р., тобто до прийняття третьою сесією Черкаської міської ради рішення № 3-505 «Про затвердження Генерального плану міста Черкаси», в якому у п. 2 було зазначено «Вважати таким, що втратив чинність, Генеральний план міста Черкаси, затверджений постановою Ради Міністрів Української РСР від 29 березня 1984 р. № 144». З матеріалів справи вбачається, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] в порушення ч. 6\~ст. 123 Земельного кодексу України\~не пройшов погодження державного природоохоронного органу, а ґрунтується на висновку відділу екології та раціонального природокористування виконавчого комітету Черкаської міської ради № 100-ЗК від 15.03.01.2006р. Крім того, дана земельна ділянка знаходиться в межах обєднаної охоронної зони памяток археології м. Черкаси та парково-рекреаційної зони, що визначено генеральним планом (т. 1 а.с.120) . Також, згідно викопіювання з плану міста Черкаси (а.с.120) вбачається, що земельній ділянці, яка обліковується за [PERSON] надано статус парку. Згідно висновку Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області від 21.02.2013 року № 636 спірна земельна ділянка знаходиться на території зелених насаджень загального користування, а тому не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову, згідно ст. ст.\~38,\~39,\~44,\~51,\~52,\~83 Земельного кодексу України. Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що приймаючи рішення від 24.03. 2006 р. про передачу громадянам земельних ділянок у власність, зокрема [PERSON] під будівництво і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а саме пунктом 2 цього рішення Черкаська міська рада фактично змінила цільове призначення земельної ділянки рекреаційного призначення на призначення земельної ділянки для приватної житлової забудови, однак у тексті рішення не зазначено жодних обґрунтувань можливості, законності чи доцільності такої передачі та зміни цільового призначення земельної ділянки. Не зазначені такі підставі і у проекті відведення земельної ділянки та висновках державної землевпорядної експертизи, на які посилається Черкаська міська рада у своєму рішенні. Виходячи з наведених вище вимог закону та встановлених по справі обставин,проаналізувавши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку про те, що рішення Черкаської міської ради від 24 березня 2006 р. в частині передачі земельної ділянки [PERSON] площею 1000 кв.м., яка розташована у кварталі № 137 по вул. Грузиненка в м. Черкаси для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд відбулося з порушенням чинного земельного законодавства. Поряд з цим, суд не погоджується із посиланням прокурора на вирок Соснівського районного суду міста Черкаси від 18 лютого 2014 року, який набрав законної сили і у відповідності з яким [PERSON], виконуючи обовязки начальника управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Черкаської міської ради, внаслідок неналежного виконання службових обовязків через несумлінне ставлення до них, в порушення статей 2,3,10 ,12,19, 23,24,26 Закону України «Про планування та забудову територій «за відсутності містобудівного обґрунтування та змін до генерального плану м. Черкаси підписав та видав 18 громадянам висновки до проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема і гр. [PERSON] висновок № 1512/14 до проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована по вул.. Грузиненка в м. Черкаси, які згідно з генеральним планом м. Черкаси знаходяться на території зелених насаджень загального користування, оскільки як встановлено під час розгляду справи зазначений вирок скасовано ухвало. Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. В ході судового розгляду представником відповідача [PERSON] [PERSON] було зроблено заяву про застосування строків позовної давності, яка обґрунтовувалась тим, що про оскаржуване рішення прокурору було відомо в 2006 році, однак позов був поданий тільки у вересня 2013 року. Верховний Суд України по цивільній справі № 6-68 цс 15 висловив правову позицію, згідно якої держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. [PERSON] набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-УІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії"; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Таким чином, прокурор про оспорюване рішення міської ради довідався у 2006 році, однак з даним позовом прокурор звернувся до суду лише у вересні 2013 року, як зазначалось вище, тобто після спливу у 2009 році строку позовної давності. Про обізнаність прокурора з приводу існування вказаних рішень свідчить протокол № 9 девятої сесії Черкаської міської ради, з якого слідує про присутність прокурора на засіданні сесії 24.03.2006 року під час прийняття оскаржуваного рішення. Не можуть бути прийняті і твердження прокурора про те, що прокурор не міг знати про місце розташування даних ділянок та в свою чергу оцінити відповідність технічної документації, оскільки здійснюючи нагляд за дотриманням законодавства, в тому числі і органами місцевого самоврядування, після прийняття оскаржуваного рішення прокурор мав можливість здійснити відповідну перевірку на предмет законності останнього. З урахуванням того, що положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. А оскільки прокурору було відомо про оспорюване рішення міської ради в 2006 році, то останнім пропущено передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк звернення до суду з позовом, тому позов не підлягає до задоволення. Судові витрати по справі суд вважає необхідним віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed