Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернулась до суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В обгрунтування позовних вимог посилалась на те, що 24.03.2014 року відповідач позичив у неї грошові кошти в розмірі 4000 доларів США, про шо написав розписку. Дана розписка не містить кінцевої дати повернення боргу і є безстроковою, при цьому всі вказані кошти відповідач зобов'язався повернути позивачу за першою вимогою. 01.10.2014 року позивач пред'явида відповідачу усну вимогу щодо повернення боргу, однак по сьогоднішній день відповідач борг не повернув та ухиляється від виконання свого зобов'язання. Тому позивач просила суд стягнути з відповідача в її користь борг в сумі 4000 доларів США та судові витрати. 05.04.2016 року позивач збільшила позовні вимоги (а.с.59-60), просила суд додатково стягнути з відповідача в її користь: суму трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 785,75 доларів США, моральну шкоду в сумі 20000грн. та 1000грн. витрат на правову допомогу. 31.05.2017 року позивач збільшила позовні вимоги (а.с.124-125), а саме суму трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 924 долари США, моральну шкоду в сумі 25000грн. та 1500грн. витрат на правову допомогу. 26.07.2017 року та 28.08.2017 року позивач збільшила позовні вимоги (а.с.148-149,154), а саме суму трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 942,2 долари США, моральну шкоду в сумі 26000грн. та 1500грн. витрат на правову допомогу. 06.11.2017 року позивач збільшила позовні вимоги (а.с.177,185), а саме суму трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 976,1 долари США, моральну шкоду в сумі 28000грн. та 1500грн. витрат на правову допомогу. 27.11.2017 року позивач збільшила позовні вимоги (а.с.201), а саме суму трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 983,01 долари США, моральну шкоду в сумі 28000грн. та 1500грн. витрат на правову допомогу. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених у позовній заяві та заявах про збільшення позовних вимог, просили позов задовольнити. Позивач також пояснила,що грошові кошти відповідач позичив у неї 20.09.2009 року, однак оскільки він є її родичем, розписку відповідач не писав. Вже 24.03.2014 року на її вимогу відповідач написав подану нею розписку. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили посилаючись на письмове заперечення (а.с.167-168), заяву про пропуск позовної давності та застосування позовної давності (а.с.187), просили в позові відмовити з підстав його необгрунтованості. Заслухавши позивача та його представника, відповідача та його представника, дослідивши докази у справі, суд вважає наступне. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 629 ЦК України\~передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно розписки від 24 березня 2014 року, наданої позивачем до суду, [PERSON] отримав в позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів (а.с.5). Ст. 10 ЦПК України\~встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в\~ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. Відповідно до вимог\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2\~ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1046 ЦК України\~передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Верховний Суд України в постанові від 18.09.13 р. № 6-63цс 13 вказав на те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передавання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тобто, наявний оригінал розписки підтверджує боргове зобов'язання, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст. 599 ЦК України\~зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Відповідач, отримані в якості позики кошти не повернув, доказів протилежного відповідачем надано не було. \~Згідно\~ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня,\~\~яка є єдиним платіжним\~\~засобом на території України. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку,\~\~встановлених законом. Згідно із частиною першою\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.\~\~\~\~\~ \~Станом на 28.11.2017 року офіційний курс гривні до долара США становить 2683,5271. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь заборгованості за борговою розпискою є обґрунтованими, тому позов в цій частині слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача суду боргу у розмірі 4000 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.11.2017 року еквівалентно 107320 гривень 00 копійок. Відповідно до ч.2\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.\~2 ст.\~625 ЦК підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Як передбачено ч.\~1 ст.\~612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору (ч.\~1 ст.\~631 ЦК). Згідно зі статтями\~251, 253 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Статтею\~530 ЦК визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В даному випадку, оскільки договором позики не було визначено строку виконання зобов'язання, суд вважає, що звернення до суду з позовом про стягнення грошових коштів є вимогою про повернення суми боргу, а тому відповідно до положень ст.530 ЦК України боржник повинен був виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, а тому прострочення виконання грошового зобов'язання слід рахувати з 20.06.2015 року ( семиденний строк після звернення до суду з позовом). На підставі викладеного, враховуючи, що до теперішнього часу зобов'язання відповідача перед позивачем в повному обсязі не виконане, а тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних за прострочення виконання зобовязання в межах заявлених позовних вимог за період з 20.06.2015 року по 27.11.2017 року у розмірі 293,26 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 28.11.2017 року еквівалентно 7868 гривень 17 копійок ( 4000 доларів США Х 3/100 Х 892 дні прострочення (з 20.06.2015 року по 27.11.2017 року включно)/365= 293,26 доларів США. Не заслуговує на увагу і посилання відповідача на пропущений позивачем строк звернення до суду, оскільки строк виконання зобов"язання встановлений не був,а тому загальна позовна давність у три роки, встановлена відповідно до\~ст.257 ЦК України, позивачем не пропущена. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч.ч. 1-3ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань,погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. \~Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. \~З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що позивачем не доведено нанесення їй моральної шкоди. Відшкодування моральної шкоди у випадку порушення стороною договірних зобов'язань в даному випадку чинним законодавством України не передбачено, як і не містить таких положень укладений між сторонами договір позики. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ \~Що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 1500 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч. 1\~ст. 79 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До останніх, згідно з ч. 3 цієї статті належать витрати на правову допомогу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась за правовою допомогою, яка була їй надана згідно доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги, що підтверджується копіями відповідних доручень в справі,а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат суд не вбачає. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial