Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] відносяться до житлового фонду комунальної власності. У даній квартирі зареєстровані позивач, його донька - [PERSON], 2008 року народження, та племінниця - [PERSON], [INFO], - відповідачка у справі. [PERSON] була сиротою, так як її матір, яка виховувала її без чоловіка, померла. 23 листопада 2004 року відповідачка була поміщена у центр опіки та не проживає в квартирі за місцем реєстрації з цього часу. За рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04 червня 2007 року відповідачка була усиновлена подружжям із Сполучених Штатів Америки і виїхала разом з батьками за їх місцем проживання у США. Більш точних даних про адресу відповідачки позивачу не відомо. Наявність реєстрації відповідачки у квартирі ускладнює життя сім'ї позивача, так як позивач несе додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, з урахуванням зареєстрованої у квартирі відповідачки, не може зареєструвати у квартирі матір своєї доньки, тощо. У зв'язку з цим, позивач просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у зв'язку з неявкою відповідача. Відповідачка у судове засідання не з'явився. Згідно частини 9 статті 74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. У матеріалах справи міститься оголошення про виклик [PERSON] до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області у газеті «Урядовий кур'єр» №230 від 09 грудня 2015 року, а також оголошення, що розмішене на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Отже, судом було вжиті всі можливі та передбачені діючим процесуальним законодавством заходи для забезпечення прав відповідача на участь у судовому процесі. У зв'язку із неявкою відповідачки в судове засідання судом прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи у порядку ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Житлово-комунальне підприємство по ремонту та експлуатації житлового фонду Іллічівського району м. Маріуполя Донецької області в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надавши до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за її відсутності, зазначивши, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів та постановлення заочного рішення у зв'язку з неявкою відповідачки. Представник третьої особи- Органу опіки та піклування Іллічівської райадміністрації Маріупольської міської ради у судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON], померла [INFO]. В квартирі також зареєстровані онук наймача - позивач [PERSON], онука - відповідачка [PERSON] та праонука [PERSON]С.(а.с.3). Відповідачка [PERSON] народилась [INFO], її батьками є [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про смерть мати відповідачки - [PERSON] померла [INFO] (а.с. 5). Рішенням Колегії Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради №58 від 25 лютого 2004 року за неповнолітньою [PERSON], опікуном якої у зв'язку зі смертю матері призначена [PERSON] рішенням Приморської райадміністрації від 28 січня 2004 року №3/2, закріплено житлову площу за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до довідки №1270 від 18 вересня 2015 року виданої Комунальним закладом «Маріупольський дитячий будинок змішаного типу «Центр опіки» для дітей дошкільного та шкільного віку Маріупольської міської ради Донецької області, [PERSON] дійсно перебувала у дитячому будинку «Центр опіки» на повному державному забезпечені з 23 листопада 2004 року. На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04 червня 2007 року [PERSON] вибула з дитячого будинку 15 червня 2007 року (а.с. 9). Відповідачка не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2005 року, що підтверджується Актом від 13 січня 2016 року, складеним юристом та майстрами Житлово-комунального підприємства Іллічівського району зі слів сусідів (а.с. 9). В теперішній час відповідачка досягла повноліття. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 8 Європейської «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 14 листопада 1950 року №ETS N 005, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться у судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім"ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки членів сієї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Встановлені судом обставини справи свідчать, що відповідачка [PERSON] добровільно, без вчинення та застосування дійсних перешкод з боку інших осіб з 23 листопада 2004 року покинула житлове приміщення квартири [ADDRESS]. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи викладені обставини та положення діючого законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про непроживання та відсутність [PERSON] у житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад шість місяців, що є достатньою підставою для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved