Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач звернулася до Ужгородського міськрайонного суду позовом [PERSON] до виконавчого комітету Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування, визнання нечинним свідоцтва про право власності на квартиру та визнання права спільної часткової власності на квартиру. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що у серпні 1980 року її мати [PERSON] , сестра та вона на підставі ордеру вселилися у квартиру [ADDRESS] . У 1982 році позивач уклала шлюб, однак її мати мала неприязні стосунки із зятем, а тому з метою узаконення права на проживання у цій квартирі та убезпечення від виселення [PERSON] звернулася до суду з позовом про зміну умов договору житлового найму. Рішенням Ужгородського міського народного суду від 24.02.1984 року зобов`язано ЖЕК № 4 укласти договір житлового найму з [PERSON] з сином на кімнату площею 9,5 кв.м. та з [PERSON] з донькою [PERSON] на дві кімнати 16 та 14,4 кв.м. Цим рішенням залишено також кухню, ванну, туалет, коридори у спільному користуванні наймачів та користувачів квартирою. 25.03.1998 року [PERSON] скористалася наданим законом правом та приватизувала 1 кімнату площею 9,5 кв.м. на підставі діючого договору житлового найму, укладеного за рішенням суду від 24.02.1984 року. Її сім`я та сім`я її сестри спільно проживали у вказаній квартирі і до 2015 року жодних розмов про можливість та варіанти поділу квартири між ними не було. 22.02.2015 року під час встановлення різних лічильників для обліку електроенергії позивач дізналася, що сестра - [PERSON] та члени її сім`ї приватизували іншу частину квартири ще на початку 2000-х. Тоді вона дізналася про те, що втратила право на приватизацію рівнозначної частки материнської квартири, оскільки до того часу вважала, що ця квартира може належати їй та сестрі порівну. Після ознайомлення в суді зі свідоцтвом про право власності від 01.02.2015 року [PERSON] довідалася що квартира була приватизована на трьох осіб - сестру [PERSON] , її доньку [PERSON] та її сина [PERSON] . Також з`ясувала, що номер квартири 8а у частині їх спільної із сестрою квартири з`явився внаслідок рішення виконкому Ужгородської міської ради № 270 від 13.10.2004 року. Позивач уважає, що після смерті матері у сестер як у наймачів за ордером були рівні права на користування квартирою, оскільки за ордером користувачами були мама та дві сестри. Після смерті матері дві сестри залишилися користувачами квартири навіть за умови, що у [PERSON] був укладений окремий договір на меншу частину квартири, оскільки цей договір найму укладався 24.03.1984 року на підставі рішення суду від 24.02.1984 року і є наслідком цього рішення. Рішенням суду врегульований спір між [PERSON] та її матір`ю - [PERSON] . Однак, за цим рішенням суду у сестри позивачки не виникають права на поділ квартири з позивачкою на умовах, встановлених в рішенні, оскільки спору між сестрами не було, і суд не ухвалював рішень щодо розподілу квартири, встановлення права користування квартирою між сестрами. Зазначає, що оскільки на момент приватизації у 2004 році частини квартири сім`єю [PERSON] в цій квартирі крім них ще проживала сім`я [PERSON] та з метою уникнення отримання обов`язкової письмової згоди членів сім`ї [PERSON], Ужгородська міська рада 13.10.2004 року ухвалила рішення № 270 яким впорядкувала нумерацію квартири № 8 , а саме: виділила з цієї квартири нову квартиру - 8а , чим проігнорувала ряд приписів діючих законів, зокрема, щодо неподільності речі. Також позивач посилається на положення ст. 367 та 372 ЦК України про те, що поділ спільного майна в натурі відбувається виключно за домовленістю між співвласниками. Натомість оскаржуваним рішенням від 13.10.2004 року виконком Ужгородської міської ради з незрозумілих підстав виділив чи поділив спільну квартиру і наділив правом власності на кімнати квартири сім`ю [PERSON] без письмової згоди членів сім`ї [PERSON] , які проживали в цих кімнатах на момент виділу. Крім того, для утворення нової квартири № 8а за рішенням виконкому необхідно було здійснити реконструкцію квартири № 8 і поділити її та прийняти в експлуатацію. А тому просить визнати протиправним та скасувати п. 4.4 рішення № 270 від 13.10.2004 року «Про присвоєння частині квартири [ADDRESS] , порядкового номеру 8 а та рішення № 326 від 01.12.2004 року про надання у власність квартири [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] виконавчого комітету Ужгородської міської ради, визнати нечинним свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та визнати право спільної часткової власності на кв. [ADDRESS] по 1/6 частині кожному із співвласників: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У подальшому , 21.02.2019 року , представник позивача подала до суду заяву у якій відмовилася від позовної вимоги №3 позовної заяви , а саме про визнаня права спільної часткової власності на кв. [ADDRESS] по 1/6 частині кожному із співвласників: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача зменшені позовні вимоги підтримала. Просила суд задовольнити позов, з наведених у ньому підстав. Представник відповідача - виконкому Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. У матеріалах справи наявне письмове заперечення відповідача на позов відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що оскаржуване рішення № 270 від 13.10.2004 року (п.4.4) «Про упорядкування нумерації квартр» в частині квартири [ADDRESS] прийняте з урахуванням рішення Ужгородського міського народного суду Закарпатської області від 1984 року, який було зобов`язано ЖРЕР № 4 відкрити 2 різні лічильники для обліку електроенергії і укласти окремі договори найму з позивачкою [PERSON] на зайняття нею з її сином жилої кімнати площею 9,5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , а також договір найму з [PERSON] (мама) з дочкою [PERSON] і внучкою на дві кімнати 16 кв.м. і 14,4 кв.м. цієї ж квартири. Вказаним рішенням суду також залишено коридор, кухню, санвузол і два балкони у спільному користуванні як [PERSON] , [PERSON] так і позивачки [PERSON] . Позивачка скористалася своїм правом та приватизувала 1 кімнату площею 9,5 кв.м. на підстав діючого договору житлового найму, укладеного за рішенням суду від 24.02.1984 року. У зв`язку з тим, що рішенням суду від 1984 року квартиру було поділено, а також враховуючи той факт, що частина квартири на той час вже була приватизована під № 8, 28.09.2004 року ТОВ Добробут» звернулося до ГУ міського господарства з проханням розглянути питання перенумерації квартири по [ADDRESS] , що і було зроблено. Тому при прийнятті рішення виконкомом про присвоєння порядкового номера 8а частині квартири [ADDRESS] жодних порушень законодавства з боку виконавчого комітету Ужгородської міської ради не було. При зверненні відповідачами до органу приватизації для передачі займаного жилого приміщення квартири [ADDRESS] ними подано весь необхідний перелік документів. Враховуючи, що позивачка [PERSON] ніколи не була наймачем квартири [ADDRESS] виконавчий комітет Ужгородської міської ради ніяким чином не порушив і не міг порушити її права на приватизацію вищезазначеної квартири. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявні заяви вказаних відповідачів згідно яких вони визнають позов, просять розглянути справу у їх відсутності. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та їх представник адвокат Колотуха І.О. в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника відповідачів про розгляд справи без їх участі, у якій зазначає, що відповідачі проти позову заперечують, просять відмовити у його задоволенні повністю. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно надавши оцінку наявним у справі доказам які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Статтею 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 103 ЖК України, договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за згодою наймача, членів його сім`ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік, іншими законодавчими актами Союзу РСР і цим Кодексом. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 104 ЖК України, член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Згідно виписки з рішення Ужгородського міського народного суду Закарпатської області від 24.02.1984 року судом встановлено, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про зміну умов договору житлового найму і суд за за результатом розгляду вказаного позову суд вирішив зобов`язати ЖРЕР № 4 відкрити особовий рахунок і укласти окремий договір житлового найму з [PERSON] на зайняття нею з сином [PERSON] житлової кімнати площею 9,5 кв.м. у квартирі [ADDRESS] , а також договір житлового найму з [PERSON] на зайняття нею з дочкою [PERSON] і внучкою [PERSON] , 1980 року народження, двох ізольованих кімнат житловою площею 16 кв.м. і 14,4 кв.м. у квартирі [ADDRESS] . Коридор кухню, санвузол, і два балкони у квартирі [ADDRESS] залишено в спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Законом № 3187-12 від 06.05.1993 року ЖК України доповнено ст. 65-1, відповідно до якої наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. 22.07.1992 року набрав чинності Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII від 19.06.1992 року. Статтею 1 вказаного Закону визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд іприміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч.1 ст. 2 вказаного Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до положень ст. 8 (ч.1,2,3,5) Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Аналогічні приписи містилися у Положенні про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, виданому Державним комітетом по житлово-комунальному господарству затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 N 56. Пунктами 18, 20-21, 22-26 вказаного Положення визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення. У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються у державному підприємстві по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів, або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку, підприємство по обслуговуванню житла відновлює їх через бюро технічної інвентаризації. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладені обов`язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби,уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11). Відомості про реєстрацію права власності на житло, копії свідоцтв про право власності на житло та паспорт на квартиру (домоволодіння) передаються один раз в квартал органом приватизації до бюро технічної інвентаризації. Свідоцтво на право власності на квартиру (будинок) підлягає обов`язковій реєстрації в органах технічної інвентаризації. 25.03.1998 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї: чоловіку - [PERSON] , сину - [PERSON] . Загальна площа квартири відповідно до вказаного свідоцтва становить 15,80 кв.м. Відповідно до паспорта на квартиру квартира складається з однієї кімнати площею 9,5 кв.м., кухні площею 8,3 (яка знаходиться в загальному користуванні) ванної кімнати площею 2,9 (в загальному користуванні), вбиральні площею 1,0 кв.м. (в загальному користуванні) коридора площею 6,3+4,2 кв.м. (в загальному користуванні). Таким чином [PERSON] скористалася правом на приватизацію державного житлового фонду та приватизувала житло, яким користувалася на умовах житлового найму, укладеного відповідно до рішення Ужгородського міського народного суду Закарпатської області від 24.02.1984 року. Також судом встановлено, що [PERSON] також скористалася наданим їй законом права на приватизацію житла, яке перебувало у її користуванні згідно договору найму від 05.10.1987 року, виписаного на підставі рішення міського виконавчого комітету № 71 від 29.04.1987 року, у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача - [PERSON] , яка померла [INFO] , з якою договір найму був укладений відповідно до рішення Ужгородського міського народного суду Закарпатської області від 24.02.1984 року. 25.03.1998 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї дочці [PERSON] та онуку [PERSON] . Загальна площа квартири відповідно до вказаного свідоцтва становить 50,50 кв.м. Згідно паспорту на квартиру квартира складається з двох кімнат житловою площею 30.40 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 14,40 кв.м., 2-а кімната - 16,0 кв.м., кухні площею 6,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,20 кв.м., вбиральні площе. 0,80 кв.м., коридора площею 5,2, 3,2 кв.м. Отже, [PERSON] та [PERSON] користувалися квартирою [ADDRESS] на підставі різних договорів найму з визначеними частками у квартирі. При цьому [PERSON] стала квартиронаймачем частини квартири, виділеної її матері, їй та її доньці згідно рішення суду від 29.04.1987 року, після смерті основного квартиронаймача - матері - [PERSON] . Суд зауважує, що приватизація здійснювалася відповідно до укладених договорів найму. До початку приватизації перехід права користування здійснювався шляхом переукладення договору найму. Після смерті [PERSON] позивач не стала квартиронаймачем частини квартири виділеної її матері, її сестрі та доньці сестри згідно рішення суду від 29.04.1987 року, оскільки питання забезпечення її житлом було вирішено вищевказаним рішенням суду. За таких обставин суд приходить до висновку що при приватизації квартири [ADDRESS] орган приватизації діяв у відповідності до вимог Закону. Що стосується надання частині квартири, яка згідно договору найму перебувала у користуванні [PERSON] та членів її сім`ї відповідно до окремо укладеного, згідно рішення суду, договору, окремого номеру суд не вбачає порушень, оскільки права позивача в частині виділеної їй квартири таке не порушує. Позивач приватизувала площу квартири, яка була передана їй у користування згідно укладеного з нею договору найму. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК). Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд констатує, що позивачем не доведено порушення її прав з боку відповідачів. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини висловлену у п.29 Рішення від 09.12.1994 р. у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) у якому суд зазначив, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. А тому оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, і до задоволення не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed