Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вимогами, уточненими в судовому засіданні, про поділ спільного майна подружжя, яке було нажито під час шлюбу, а саме визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Мархалівка, вул. Лісова, 1 «ж», площею 0,15601 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також автомобіль марки «ВАЗ-21043», 2008 року випуску, державний № [NUMBER], залишивши у власності відповідача та стягнення з останнього на її користь грошової компенсації в розмірі вартості ? частки зазначеного автомобіля в сумі 33\~000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 09 лютого 1974 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. В період шлюбу за рішенням № 41-3-V від 01.06.2006 року Мархалівської сільської ради відповідачем була отримана вищезазначена земельна ділянка, та в подальшому отриманий Державний акт, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів за № 011094101632 на його імя. Також за спільні кошти в період шлюбу в 2008 році ними був придбаний автомобіль марки «ВАЗ-21043», державний № [NUMBER], який 11.05.2017 року. був знятий з реєстраційного обліку для реалізації. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач вимоги позову не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. \~Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. У відповідності до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень ч.ч.1 і 3 ст.348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з положень ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Відповідно до п.п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Судом достовірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії № І-КЕ № 264631, виданого Свиридівською сільською радою Лохвицького району, Полтавської області, 09.11.1974 року сторони уклали шлюб, актовий запис № 1 (а.с.6). Згідно листа Регіонального сервісного центра МВС в м. Києві № 31/26-788аз від 27.11.2017 року, вартість автомобіля марки «ВАЗ 21043», номер кузова [NUMBER], відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2017/4511/94 від 11.05.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] складає 55975, 94 грн. (а.с.44). Таким чином, грошова компенсація за ? частину вказаного автомобіля, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить - 27\~987,97 грн. Відповідно до Державного акта серії ЯИ № 775164, на підставі рішення № 41-3-V від 01.06.2006 року Мархалівської сільської ради [PERSON] належить земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Мархалівка, вул. Лісова, 1-ж, площею 0,15601 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер 3221485501:01:004:0038 (а.с. 7). Згідно з положеннями ч.5 ст.61 СК України (яка була доповнена вказаною частиною із Законом № 2913-VI (2913-17) від 11.01.2011 року) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. При цьому, вказана норма Закону була виключена, у звязку з внесеними змінами до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка № 4766-VI від 17.05.2012 року, а саме внесені такі зміни: частину першу статті 57 доповнити пунктами 4 і 5 такого змісту: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України". Частину 5 статті 61 СК України виключено. Таким чином, оскільки шлюб між сторонами був укладений 09.02.1974 року та вказана земельна ділянка була приватизована відповідачем за рішенням № 41-3-V від 01.06.2006 року Мархалівської сільської ради, тобто до того, як відбулося доповнення ч. 5 ст. 61 СК України згідно із Законом № 2913-VI (2913-17) від 11.01.2011 року, коли дана земельна ділянка рахувалась об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та вказана норма Закону діяла до 17.05.2012 року, земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Мархалівка, вул. Лісова, 1 «ж», площею 0,15601 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий № 3221485501:01:004:0038, являється обєктом особистою приватною власністю дружини, чоловіка, тобто відповідача по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial